Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michal Vaněček

Mlýn
Fascinující příběh podle skutečné události

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7009 . publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Redakční úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2018
Text © Michal Vaněček, 2018

ISBN 978-80-271-2174-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2173-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0884-8 (print)

Věnování

Na tomto místě obvykle bývá napsáno, komu je kniha věnována.

Děj knihy zahrnuje velice dlouhé časové období a je psán z pohledu imaginárního pozorovatele. Příběh se opírá o skutečné postavy a jejich skutečné osudy. Přesto je celý smyšlený. Ale stejně tak by mohl být klidně pravdivý. Bude-li však několik lidí popisovat tutéž událost, uslyšíme s největší pravděpodobností i několik různých vyprávění. Podobně jako když se dávní spolužáci ze základní školy sejdou na třídním srazu, vyprávějí si historky ze školy a zjistí, že každý si pamatuje něco jiného, a někdy to skoro vypadá, jako by chodili každý do jiné školy.

Proto se nedá pravda najít ani v tomto příběhu. A vlastně asi ani není důležité hledat univerzální pravdu, protože nic takového neexistuje. Nikdo nezná všechna fakta a souvislosti mezi nimi, nikdo neví, co se kdy v jakém okamžiku honilo jednotlivým aktérům událostí hlavou. Není důležité najít pravdu. Důležité je přemýšlet o tom, kde žijeme, jakou máme minulost a kam směřujeme.

Věnuji tuto knihu všem, kteří neztratili odvahu a schopnost o věcech přemýšlet a dělat si na ně vlastní názor.

ČÁST PRVNÍ
PROLOG

Rok 1352

Byl tento rok něčím zvláštní? Co se v tomto roce u nás a ve světě stalo pozoruhodného?

V roce 1352 se například objevuje zmínka o placení desátku při farním kostele v Rochlicích, dále první zápis o obci Ondřejov a první zmínka o lokalitě obce Valcha.

V roce 1352 také vznikl první zápis o obci Hvožďany v okrese Příbram. V Praze byl založen proslulý pražský pivovar „U sv. Tomáše“.

Objevuje se také vůbec první informace o dnešním Liberci.

V obci Osice byl založen kostel.

Narodil se Ruprecht III. Falcký, římský král, odpůrce českého krále Václava IV.

Dne 19. května 1352 zemřela Alžběta Habsburská, lotrinská vévodkyně a regentka.

Svět opustil i Boleslav III. Marnotratný, lehnicko-břežský kníže z rodu slezských Piastovců.

Zemřel francouzský architekt, stavitel a kameník Matyáš z Arrasu.

Stalo se ale i něco, co nás bude zajímat především. V jižních Čechách, v místě, které leželo takřka na hranicích budoucích Sudet, postavili dnes již neznámí lidé na potoce mlýn.

A nedaleko mlýna později z prvních chaloupek vznikla vesnička Holtovice. Jeden z nejstarších mlýnů vůbec si na největší drama musel počkat až do dvacátého století. V té době tu totiž žili Karel a František Hadrbolcovi, bratři, kteří dali svému umírajícímu otci slib…

Rok 2004

Karlův sen

Karel Hadrbolec ležel v posteli a ztěžka dýchal. Bylo mu osmdesát sedm let. I když se mu odpoledne zdánlivě ulevilo, zápal plic ho dusil a zabíjel. Ztěžka se rozkašlal. Byl v mlýně sám. Cítil, že mu opět stoupá horečka. Usínal a probouzel se v krátkých intervalech, pronásledovaly ho těžké sny a přestal rozeznávat, co je sen a co skutečnost.

Upadl do polospánku, do mrákotného stavu, a vtom se mu začal odvíjet před očima celý jeho život. Viděl mlýn očima dítěte, kdy se o něj staral jeho starší bratr František. Viděl svého umírajícího otce a s nepochopitelným vnitřním klidem si uvědomoval, že je teď na jeho místě. Ležel na stejné posteli. Nad ránem tehdy otec otevřel oči a jeho zrychlený dech se zklidnil.

„Slib,“ zašeptal sotva slyšitelným hlasem.

„Co říkáš, táto?“ zeptala se Karlova sestra Hana.

Otec stočil oči k Františkovi a Karlovi. „Slib… Dali jste mi slib. Mlýn…“ Mluvil ztěžka, přerývaně.

Jako první promluvil Karel: „Slibuju, že se budeme o mlýn společně starat. František tu bude se mnou. Napořád.“

Karel slyšel ve snu sám sebe, jak dal slib. Jak dali s bratrem společně slib otci. A ten slib dodrželi. Karlovi se v hlavě rozezněla melodie „Tisíckrát pozdravujeme tebe“. Nesnesitelný zvuk, na který nikdy nezapomněl, který se nesl z Lorety do nedalekého Hradčanského domečku.

Viděl ty okamžiky, kdy byla vyhlášena večerka a bratři museli vynést postele na chodbu a začít pochodovat po cele. Kolem dokola, celou noc. Naštěstí bylo ještě léto a nepřišla zima, která dokázala být v hradčanských kobkách obzvláště trýznivá.

První se tehdy zhroutil Karel a asi dvě hodiny po něm František. Bylo to třetí noc, kdy nesměli spát a jenom pochodovali. Přes den je vodili k výslechu. Do očí jim svítili silnou žárovkou, aby je náhodou nenapadlo na chvilku si zdřímnout.

Bili je složkami papíru, telefonním seznamem, boxerskými rukavicemi jim zasazovali rány do ledvin.

Karel se probudil ze sna. Ne, to nebyl sen, to jsou skutečné vzpomínky. Ty injekce, které jim píchali na psychiatrii, přece byly taky skutečné. Hrůza z každého lékaře ho provázela až doteď.

Nikdy jsme po nikom nic nechtěli. Jen jsme museli dodržet slib. Jen jeden jediný slib, honilo se mu hlavou.

Karel cítil, že mu vzpomínky a sny odnášejí jeho život pryč, ale věděl, že jestli se tam někde nahoře setká se svým tátou, bude se mu moci zpříma podívat do očí.

Karel Hadrbolec se z posledních sil vypotácel z postele. Musím se převléci do svátečního, říkal si v duchu, nechci, aby mě tu ráno našli v noční košili. Dalo mu hodně práce a stálo ho to mnoho sil, obléci se do svátečního obleku. Na hlavu si nasadil klobouk a ztěžka usedl na postel.

ČÁST DRUHÁ
OD MONARCHIE KE KONCI VÁLKY

Konec monarchie

1900

Svatba Hadrbolcových

V přelomovém roce 1900 se konala svatba Josefa a Viktorie Hadrbolcových.

Hadrbolec po rodičích zdědil mlýn a Viktorie se do něj přivdala, k nemalé radosti svých rodičů, protože mlýn společně se statkem a pozemky byl nejbohatší usedlostí ve vsi. Jelikož Viktoriini rodiče vlastnili polnosti v sousedství rodu Hadrbolců, vznikla tak usedlost ještě větší, což bylo trnem v oku zbytku vesnice. Lidé proto neměli Hadrbolcovy rádi, ale naoko s nimi vycházeli dobře, protože k nim museli jezdit s obilím na mletí.

Starý Hadrbolec to vnímal zprvu nelibě, ale nemohl s tím nic dělat. Postupem času se z něj ale stal morous uzavřený do sebe. Lidé si na to zvykli a časem z toho byl ustálený stav, který v podstatě všem vyhovoval.

Hadrbolec se staral, aby bylo dobře namleto, a jestli s někým vychází, nebo ne, mu bylo v zásadě jedno. Radoval se z toho, jak s mladou ženou hospodaří na mlýně, a těšil se, že jednoho dne budou po mlýně pobíhat malí caparti.

Mlýn byl sice hodně starý, ale že o něj všichni majitelé dobře pečovali, šlapal jako hodinky. Hadrbolec převzal po otci řemeslo a dělal svou práci s láskou. Probíral se rukama zrny obilí a s radostí pak přivoněl k čerstvě namleté mouce. Neuměl si představit, že by dělal jinou práci. Dával lidem mouku na chleba a koláče, to nejzákladnější živobytí, které na vsi bylo. Mlýn a polnosti spolu s chlévy zajišťovaly celé rodině naprostou soběstačnost. Měli dost pro sebe a většinu ještě prodali.

1902

Narodil se František

Dva roky po svatbě se do mlýna narodil první přírůstek. Dostal jméno František. První porod si paní Viktorie vskutku užila, protože František byl habán už od narození.

Měl se čile k světu a mlýn ho fascinoval už od chvíle, kdy začal chodit. Jeho otec měl co dělat, aby se mu mrňous nepřipletl při mletí někam, kam neměl.

„Flantík nosit taty pytle,“ žadonil malý František, sotva začal chodit, když viděl otce nosit pytle se zrním nebo s namletou moukou.

„Tak to zkus!“ furiantsky ho vyzval Hadrbolec a ukázal na jeden pytel naplněný asi ze třetiny. Pak ale nestačil zírat, když si klučík hodil pytel na rameno a pelášil s ním do mlýna.

„Ježíšikriste, vždyť se to dítě ztrhne!“ lamentovala Viktorie, když to viděla.

„Ten kluk má strašnou sílu,“ kroutil hlavou Hadrbolec.

Synka musel hlídat, aby si neublížil, ale Frantík se už od práce nedal odehnat. Bavila ho víc než hraní.

1906

Na svět přichází Hanka

Když byly Františkovi čtyři roky, narodila se mu sestřička Hanička.

Jak bývalo zvykem, odešel Hadrbolec před porodem do hospody, kam ho vyhnala porodní bába, aby nepřekážel.

Když se vrátil domů, dcera byla na světě.

„Tak budeme mít holku na vdávání,“ komentoval to po návratu z hospody Hadrbolec ve veselé náladě a v očekávání šťastné budoucnosti.

„Má světlý vlásky, po tobě,“ pohladil Josef Viktorii.

„Ještě může ztmavnout, může být černovlasá jako František,“ usmála se Viktorie.

„Franta měl černý vlasy, hned jak se narodil.“

„Ale vždyť to máš jedno, Josefe, hlavně ať je to zdravý,“ pohladila Viktorie manžela po ruce a usnula.

Malý František přijal roli staršího bratra a staral se o sestřičku, co to jen šlo. Už když mu bylo šest let, hlídal ji, kdykoliv musela maminka na pole.

Po druhém potomku zavládl ve mlýně na čas klid. Až si Hadrbolcovi říkali, že je to divné. Ale co, po dvorku pobíhali klučík a holčička a dělali rodičům jen radost.

1912

Boženka

Až po šesti letech Viktorie zničehonic zjistila, že něco není v pořádku a že asi čeká další děťátko.

„Nu což,“ usmál se Josef, „už máme děti dost velké na to, aby se postaraly o mladšího sourozence. A další dítě je požehnání.“

Když nadešel čas porodu, došel Josef pro porodní bábu.

Bába se tvářila ustaraně. „Trvá to celé nějak dlouho, dítě už by mělo být venku.“

Ale dělala, co mohla, a nakonec spatřila světlo světa další holčička.

„No to je nadělení,“ šeptla porodní bába, „proto to trvalo tak dlouho.“

Holčička měla kolem krku omotanou pupeční šňůru a byla celá promodralá.

„Asi si i lokla plodový vody,“ řekla bába.

Za chvilku holčička zakašlala, nabrala vzduch a rozkřičela se. Pomalu se jí vrátila růžová barva.

„Snad to bude v pořádku,“ starala se bába. Ze zkušenosti věděla, že v těchto případech všechno být v pořádku nemusí. Ale nahlas raději nic neříkala.

„Pánubohu poručeno,“ pokřižovala se.

1913

Talent

Františka si ve škole pan řídící chválil a pro rodiče měl samé dobré zprávy.

„Ten váš kluk je talent na počty a na všechno možné, skvěle se učí, měl by jít studovat.“

Starý Hadrbolec se jen poškrabal na hlavě.

„Jaképak študium, pane řídící? Převezme jednou mlýn. K čemu by mu bylo nějaké počítání?“

Učitel se zamyslel. „Víte, neberte to zle, ale mlýn vám vydělává, statek taky, mohl byste chlapce jednou poslat studovat, byla by to věčná škoda.“

„Jak říkám, pane řídící,“ nedal se Hadrbolec, „kdo by pak tahal pytle s obilím? Tahá je od malička, sotva se začal batolit!“

Pan učitel si povzdechl.

„No, dělejte, jak myslíte. Je to váš a jeho osud.“

Pan řídící měl pravdu. František byl nadané dítě a do mlýna ho byla škoda. Ale jakáž pomoc, mlýn a grunt se dědí a František jako nejstarší syn neměl moc na vybranou. Navíc jeho samotného práce ve mlýně nade vše bavila.

1916

S Boženkou není něco v pořádku

Obavy porodní báby se naplnily. Když byly Božence čtyři roky, začínalo být poznat, že něco není v pořádku. Skoro vůbec nemluvila. A když, tak řekla jedno, dvě slova. Víc ne. Byla hodná, nezlobila. Pořád si s něčím hrála, nejvíc ji ale bavilo dívat se na maminku, když šila. Vydržela na ni koukat celé hodiny jako uhranutá.

Hadrbolcům to dělalo starost. Ale říkali si, holka nemusí být chytrá, hlavně aby byla zdravá a zastala v domácnosti nějakou práci.

A navíc doufali, že z toho třeba ještě vyroste a všechno dožene.

Starší bratr i sestra ji měli rádi. Viděli, že s ní asi něco není v pořádku, ale o to víc se jí věnovali. Hráli si s ní, snažili se, aby mluvila, aby dala dohromady aspoň složitější větu. Boženka se ale jen usmívala, pořád se usmívala. A chtěla taky sama šít, jako maminka. Viktorie Hadrbolcová jí dávala různé odstřižky a hadříky a viděla, že Boženka je na šití opravdu šikovná. Tak třeba to s ní nebude tak zlé, utěšovala se v duchu.

1917

Narodil se Karel

„No pane jo, to je pořízek,“ vydechla porodní bába, když se paní Hadrbolcové narodil Karel.

František byl habán, ale spíš na délku.

Karel byl malý, ale zavalitý a dostat ho na svět nebyla žádná legrace.

Porodní bába si nicméně oddechla, že ji po trablech s porodem Boženky před pěti lety nečekaly další potíže, které by jí snad někdo mohl dávat za vinu.

„Nevím, jestli je to štěstí, narodit se zrovinka do světový války,“ zabafal posmutněle z fajfky Hadrbolec.

„Jó, Josef, příroda si nevybírá,“ pokrčila rameny porodní bába.

„Hlavně že je Viktorka i malej v pořádku,“ konejšila ho, „a než vyroste do mundúru, bude dávno po válce.“

„Jestli to ještě pár let potrvá, tak aby nám neodvedli Frantu,“ mudroval Hadrbolec.

„Dejte na mě, do roka je po válce. Zrovinka tuhle jsem si věštila z lógru,“ zvedla významně prst bába.

„Jo, vy a to vaše věštění,“ zachechtal se Hadrbolec a odplivl si.

„No no,“ smála se bába, „zatím mi ty věštby vždycky vyšly.“

1918

Konec jedné války

Válka skončila a 28. října 1918 byla vyhlášena samostatná Československá republika. Začalo budování nového státu, Československa. Pro německé rodáky, kteří žili v německy mluvících oblastech nového státu, se mnohé od základu změnilo.Vznikaly české školy a úřady jako policejní stanice nebo pošty byly čím dál častěji obsazovány českými úředníky. Od roku 1920 se všichni Němci v Čechách považovali za československé státní občany, pokud si nezvolili odchod do Německa nebo Rakouska. Společný život s českým obyvatelstvem přes jazykovou bariéru nepůsobil významné potíže.

Holtovice byly přesně na pomezí obou různojazyčných oblastí. Německé obyvatele ale neměly, a tak je nepostihly problémy jižněji položených měst a obcí.

Po vzniku nové republiky panovala například v nedalekém Vimperku bezradnost. Po několik dnů nikdo nevěděl, komu město náleží, zda Československé republice, nebo Rakousku, či snad Německu. Tato situace vyvolávala přirozeně značné znepokojení. Přitom se hromadila nejistota a loupežná přepadení narůstala tak odstrašující měrou, že musela být posléze sestavena desetičlenná ochranná městská garda z vysloužilých vojáků.

Konec války a vznik republiky se samozřejmě slavil i v Holtovicích. Pivo teklo proudem, když už kvůli ničemu jinému, tak že skončila válka a strádání.

„To jsou změny, co?“ řekl hostinský a postavil před Hadrbolce pivo.

„Jaký změny?“ pokrčil rameny Hadrbolec. „Obilí se bude mlít furt stejně, ne? Lidi musej jíst, ať je válka, nebo mír.“

„Ale máme republiku a už nám nebude nikdo vládnout z Vídně.“

„Však ono za císaře pána tak špatně nebylo,“ mávl rukou Hadrbolec.

„Ale teď bude líp, uvidíte,“ řekl hostinský.

„Jen aby to vydrželo, on Němec se nedá jen tak zahnat do kouta,“ mudroval Hadrbolec.

„Teď maj na dlouho po ptákách,“ trval na svém nezdolném optimismu hostinský, „co se podepsal versailleský mír, tak nemůžou mít ani pořádnou armádu.“

„No jo, když nebudou chtít, tak nemůžou,“ řekl Hadrbolec a důkladně se napil z půllitru.

1921

Sestry

„Copak děláte, holky?“ ptala se paní Hadrbolcová dcer, které seděly na zápraží nad knihou.

„Učím se s ní,“ odpověděla Hanka.

„A jak jí to jde?“

„Pomalinku nám to jde,“ pohladila Hanka Boženku po copánku.

Boženka se usmála.

„Pomalinku nám to jde,“ zopakovala po sestře.

Hadrbolcová si povzdechla. Skoro jí bylo líto Hanky, která dobrovolně trávila se sestřičkou tolik času! Sama ale viděla, že je to marné. Boženka si pletla písmenka, špatně chápala význam slov, která přečetla. Hodiny seděla zadumaně, hleděla do zdi a nepromluvila slovo. Z pohledu dnešní pedagogiky zřejmě trpěla celou symfonií poruch od dysgrafie a dyslexie až po nějakou lehčí formu autismu.

Ale byla hodná a pořád se usmívala. Uměla se o sebe postarat, oblékla se, to všechno dělala bez potíží. Náročnější úkoly však u ní měly složitější průběh a byly bez záruky výsledku. U Boženky se nedalo předvídat vůbec nic a musel jí být stále někdo nablízku. Ale ze všeho nejraději šila, to jí šlo moc dobře.

1922

Boženka jde pryč ze školy

Pan řídící učitel vzkázal Hadrbolcovým, zda by byli tak laskavi a dostavili se do školy.

„Pozdrav pámbů,“ pozdravil Hadrbolec a smekl klobouk, když vešel do kabinetu.

Viktorie Hadrbolcová jen pokývla hlavou.

„Posaďte se, prosím,“ vybídl je učitel.

Hadrbolcovi usedli a vyčkávali, proč s nimi chce učitel mluvit.

„Víte,“ začal trochu nejistě učitel, „chtěl bych si s vámi promluvit o vaší dceři. O Božence.“

„Copak, zlobí?“ ulekl se Hadrbolec.

Učitel se usmál. „Kdepak zlobit! To je ta nejhodnější žačka. Takových kdyby bylo víc.“ Potom chvíli přemýšlel. „Chci se vás zeptat. Neměla v dětství nějaký problém, tedy, jak to říct? Myslím, paní Hadrbolcová, už třeba při narození.“

„No jo, to měla,“ přikývla Hadrbolcová, „to byl těžkej porod, holka si trochu lokla vody, byla celá modrá, když se narodila. Ona říkala už tenkrát bába, že možná holka bude malinko hloupá.“

Učitel s ulehčením pokýval hlavou. „Ano, a teď jsme u toho problému. Víte, vaše dcera je ve třetí třídě, ale zaostává velice za ostatními spolužáky.“

„Její starší sestra se s ní učí,“ namítla matka.

„Vím, vím,“ řekl učitel, „mluvil jsem i s vaší starší dcerou, s Hanou. Jenže ona nezvládá vlastně ani učivo první třídy. Neumí dobře číst ani psát. Všechno se jí plete. A to jí brání zvládnout složitější učivo.“

Učitel se odmlčel.

Hadrbolec se chvíli rozhlížel po kabinetu.

„A co teda máme s holkou dělat?“ rozhodil rukama.

„Můj názor je,“ potřásl hlavou učitel, „že její další školní docházka nemá smysl. Buď bychom ji museli zavřít v nějakém ústavu někde ve větším městě, nebo ji zkrátka nechte doma a ať se věnuje hospodářství.“

„A vy myslíte, že není šance na nějaké zlepšení, pane řídící?“ zeptala se paní Hadrbolcová se slzami v očích.

„Já vás chápu, matko, co cítíte, ale víte – děti se jí smějí, že je hloupá. Znáte to, jak dokážou být děti zlé!“

Učitel přemýšlel.

„Baví ji něco? Dělá něco ráda? Co umí?“

„Moc ráda šije, a hezky šije,“ vyhrkla matka.

„No vidíte, tak se může naučit dobře šít, bude z ní švadlena, a k čemu by jí byla škola? Tak nedochodí ani základní, škola vám vystaví potvrzení, že to bylo nezbytné.“

Hadrbolcovi se rozloučili a vydali se k domovu. Hadrbolcová si cestou utírala slzy. Bylo jí líto, že má hloupou dceru.

Když docházeli k mlýnu, Hadrbolec jen řekl: „Bude šít. Taky dobře. Lidi musej chodit oblíkaný.“

1923

První Hančin nápadník

„Kde jsi byla, holka, kde couráš? Je skoro tma!“ hartusila paní Hadrbolcová na Hanku, která doběhla domů zadýchaná a s úsměvem na tváři.

„Tak, byla jsem se projít. Na návsi,“ vysvětlovala Hanka.

„A co že jsi tak udýchaná?“ prohlížela si matka dceru nedůvěřivě.

Hanka se začervenala. Nechtěla lhát.

„Maminko, já… měla jsem schůzku.“

„A s kýmpak?“

„No, s tím, víš, jak jsem s ním tancovala na poslední tancovačce. S Tondou, od pekařů.“

„Hm, no proč ne,“ usmála se maminka, „ale holka, žádný malér, to ti povídám!“

„Ale mami,“ šklebila se Hanka.

Od té doby nebylo s Hankou k vydržení. V jednom kuse nebyla doma, chodila domů za tmy. Boženka byla smutná, že se jí sestra nevěnuje, že si s ní nehraje, jako to bývalo dřív.

„Ale to víš, Boženko,“ konejšila ji maminka, „tak to v životě chodí, že si děvče najde chlapce. Neboj, ona se vydovádí a zas si na tebe najde čas.“

Tak to šlo nějakou dobu. Pak si maminka najednou všimla, že Hana začíná chodit domů dřív a že se vůbec drží doma. Ale byla jako tělo bez duše, Boženky si skoro nevšimla.

„Hanko, co je s tebou?“ zeptala se jednoho dne maminka. „Nejdřív jsi pořád pryč, teď zas doma, ale sestry si ani nevšimneš.“

Hanka se zničehonic rozplakala. „Hani, co je ti? Co se stalo?“

Maminka ji objala a držela v náručí.

Hanka se rozvzlykala a nebyla k utišení.

„On si našel jinou…,“ vyhrkla a z očí se jí vydraly potoky slz.

„Toník?“

„Hmmm,“ zamumlala mezi slzami Hanka.

„A jsi si jistá?“

Hanka nepřestávala plakat.

„On, on… říkal…,“ zalykala se, „že mám blbou sestru a že bysme třeba taky měli blbý děti, že to máme třeba v rodině.“

Maminka si setřela slzu. „Ale děvče, to je přece nesmysl, Boženka je taková, protože se trochu přidusila při porodu. Za to přece nikdo nemůže.“

Hanka přikyvovala. „On si to nedá vysvětlit.“

„Tak takový mezulán za to nestojí,“ řekla rozhodně maminka.

Hanka se mezi slzami usmála.

„Najdeš si jinýho, holka,“ těšila ji maminka.

„Já už žádnýho kluka nechci!“ dupla si trucovitě Hana. „Já mám ráda jen Tondu…“

A rozbrečela se nanovo.

Maminka si povzdechla. To chce zkrátka čas, aby to přebolelo. Pohladila Hanku po vlasech a dala jí pusu.

1923

František a děvčata

Františkovi bylo jednadvacet let. Byl v tom věku chlap k pohledání. Nadprůměrná výška, ruce jako lopaty. Měl ohromnou sílu, kterou by ale u něj nikdo na první pohled nečekal. Uši jako plácačky a brýle s kostěnými obroučkami mu dodávaly legrační vzezření. Byl nemluvný, což se u chlapů nepovažovalo za chybu, a to vše dohromady bylo magnetem pro dívky, které byly vdavekchtivé. Mlýn a největší statek ve vsi byly zase lákadlem pro jejich rodiče, kteří ve Františkovi viděli perspektivního zetě. Na tancovačkách neměl o dívky nouzi a tyto společenské události tak často končily konfliktem s jinými zájemci o tu kterou dívku. Vyšší stupeň opilosti řady nápadníků obvykle ústil v pokus o potyčku s Františkem, což však bez výjimky vedlo k tomu, že zájemce byl obratem vyhozen dveřmi nebo oknem, podle toho, co bylo zrovna blíž.

Dívky omámené Františkovou fyzickou zdatností pak obvykle skončily s Františkem na seníku a opájely se nadějí, že se provdají. František byl ale skutečně dlouhodobě nemluvný morous, což vždy po čase vedlo k tomu, že se dívky začaly poohlížet po někom, s kým si užijí trochu zábavy i mimo seník.

František tak prošel řadou milostných avantýr a postupem času se zatvrdil a zařekl, že další zklamání již nemá zapotřebí. Uzavřel se do sebe a plně se realizoval fyzickou prací ve mlýně.

Tímto svým životním přístupem později nakazil i mladšího bratra Karla, až se z nich stala nerozlučná dvojice, která neprahla po ženění.

1926

Hančina svatba

Pan Hadrbolec už několik dní nadával na zámek od hlavních vchodových dveří, že špatně zamyká.

„Řekni kováři, ne?“ radila paní Hadrbolcová.

„Ale kdepak, tohle je na kováře moc jemná práce, víš? To chce zámečníka!“

„No jo, ale v Holtovicích zámečníka nemáme.“

„Zeptám se Pavlince, od vedle z Krasejova, zajdu tam. Nebo mám počkat, jestli přijde v neděli na mši?“

„No jo, do neděle to snad vydrží,“ mávla rukou Hadrbolcová, „beztoho je pořád někdo doma.“

„V neděli ne, to chodíme všichni na mši.“

„Právě, kdo by nás vykrad, když jsou všichni na mši?“

„Myslíš, že zloději jsou taky na mši?“

„No jistě, musej se přece vyzpovídat!“

Tato neoblomná logika paní Hadrbolcové dovedla Hadrbolce k rozhodnutí, že na mši to stačí.

Zámečník Pavlinec na mši dorazil. Chodil každý týden.

„Pozdrav pámbů, pane mistr,“ smekl klobouk Hadrbolec.

„Těbůh, mlynářskej,“ plácl ho po zádech Pavlinec.

„Zámek potřebuju spravit,“ přešel rovnou k věci Hadrbolec.

„Takovou prkotinu?“ uchechtl se posměšně Pavlinec.

„Hele, a ty si snad meleš zrní sám? To je taky prkotina,“ vrátil mu stejnou mincí Hadrbolec.

„Tak jo, pošlu ti tam mladýho,“ kývl hlavou Pavlinec.

„Mladýho?“ vyděsil se Hadrbolec. „To není žádná sranda, to není práce pro učedníka!“

„No dovol, jakýho učedníka?“ urazil se Pavlinec. „Můj kluk zastane už skoro všechno co já!“

„Jo počkej, tvůj syn už dělá s tebou? Sakra, to to letí,“ posteskl si Hadrbolec.

„A kdy to potřebuješ?“

„No hned, ne?“

„No jo, kdy jindy?“

Josef Pavlinec dorazil do mlýna následujícího dne.

„Nedáš si kafe a buchtu?“ zajímala se Hanka, když okukovala, co to tam kutí se zámkem.

„Jo, až to dodělám,“ broukl mladík.

„Vrčíš jak náš táta,“ zasmála se Hanka.

„Hmm,“ dovrčel Pavlinec.

Jeho táta nelhal. Kluk byl šikovný a zámek za chvíli zamykal jako nový.

Pavlinec usedl ke stolu a zakousl se do buchty.

Prohlížel si Hanku, ale tak opatrně, aby to nevypadalo hloupě.

„Jaké to je, bydlet ve mlýně?“ zeptal se, protože ho lepší otázka nenapadla.

Hanka pokrčila rameny. „Mně to ani nepřijde.“

„Hm,“ zabručel mladík.

Chvíli oba mlčeli. Ani jeden z nich nebyl povídavý.

„V sobotu je tancovačka,“ řekl Pavlinec a napil se kafe.

„Hm, já vím,“ řekla Hanka.

„Jdeš s někým?“ zeptal se mladík.

Hanka zavrtěla hlavou.

„Já vlastně taky nemám s kým jít,“ řekl neurčitě mladý zámečník.

***

Svatba se konala za necelý rok. Hanka se odstěhovala do vedlejší vsi a stala se paní Pavlincovou.

1930

Velká oprava mlýna

V roce 1930 se Hadrbolcovi rozhodli pro velkou opravu mlýna. Už to za ty roky potřeboval. Bylo třeba vyspravit zeď, která podpírala vodní kolo, vyměnit došky. Roubená stavení potřebovala opravit a leckde i omítka už byla opadaná.

Celou usedlost tvořila původní mlýnice s obytnou částí, chlévy s kolnou a velká stodola. Všechny stavby byly kryté došky, roubené či zděné ze smíšeného zdiva. K mlýnu patřil také rybníček s náhonem a poměrně rozlehlý sad a louky.

Po náročné opravě mlýn prokoukl. Obytný dům s mlýnicí tvořilo patrové stavení o rozměrech asi deset krát patnáct metrů. Široká střecha byla krytá došky. Obvodové zdi byly zděné kamenné, obytná část, patrové komory a šalanda pak sroubené z mírně přitesaných trámů. Stropy byly povalové, jak se kdysi dělávaly, v mlýnici byl strop vyroben ze širokých fošen. Ze vstupní síně se vcházelo do čtyř prostor. Černá kuchyně byla přizpůsobena vytápění sporákem, který spolu s pecí vévodil sousední světnici. Do ní se vcházelo po dřevěné podlaze ze širokých prken. Skladový prostor mlýna měl podlahu z udusané hlíny. Mlýnice v levé části byla srdcem celého mlýna. Měla původní jednoduché, takzvané české složení, s jedním mlýnským kamenem, násypkou a ostatními potřebnými součástmi.

Dvůr mlýna uzavírala vedle brány obdélná zděná kamenná budova chlévů se sedlovou střechou. Prostor chléva byl sklenut třemi klenbami. Na chlév navazovala kolna pro vozy, nářadí a zemědělské stroje. Místo pod střechou se využívalo jako seník. Ke střední části dvorního průčelí chlévů byly přistavěny roubené prasečí chlívky.

Za mlýnem na svahu stála stodola obdélníkového půdorysu, jejíž sedlová střecha s dřevěnými štíty byla opět došková. Stodola byla zčásti kamenná a zčásti roubená, za stodolou stál žentour. Mlýn poháněla voda přiváděná vantroky z malého rybníka. Rybník byl zajištěn příkrým náspem a hrází a nacházel se těsně nad budovou mlýna, takže na koupání a chytání ryb to nebylo daleko.

Skrýš

František už byl chlap jak hora, táhlo mu na třicítku a o svého třináctiletého bratra Karla se staral jak o vlastního syna. Přes veliký věkový rozdíl k sobě měli blízko. Všechnu práci dělali spolu a Karel se snažil, seč mohl, aby svému staršímu bratru, který mu byl po otci největším vzorem, ve všem stačil.

Karel byl stejně jako František mimořádně inteligentní a pan řídící také naléhal na Hadrbolce, že chlapec by měl jít studovat. Bratři se někdy bavili tím, že si dávali početní příklady a počítali je z hlavy. Bavilo je to. Ale nenapadlo je, že by měli opustit mlýn. Byl to jejich domov, navíc teď z gruntu opravený, a co by dělali jiného? Mlýn jim oběma učaroval.

Při velké přestavbě a opravě mlýna došlo i na opravu místy se rozpadající zdi, která podpírala val a vodní kolo.

Zeď byla dvojitá, vystavěná ze dvou řad kamenů. V jednom místě, už nad valem, byla ve zdi poměrně velká dutina.

František vyspravoval zeď maltou a Karel mu pomáhal. Míchal maltu a nosil ji Františkovi.

„Franto, udělejme si tady skrýš. Tajnou, víš.“

„A k čemu skrýš?“ smál se František.

„To je jedno,“ mávl rukou Karel, „něco si tam budu schovávat.“

František se smál. „No dobře, jestli ti to udělá radost.“ Byla to pro něj sice práce navíc, ale měl smysl pro legraci a co by neudělal pro mladšího bratra. Chvíli přemýšleli, jak to udělat.

„Necháme volné kameny zvenku, od vodního kola, i zevnitř. Jeden a jeden. Aby se tam dalo dostat z obou stran. Ale nesmí to být poznat. Zevnitř se to může zakrýt omítkou, ale necháme si tam značku,“ vymyslel nakonec František.

Karel nadšeně souhlasil. Co tam bude schovávat, nevěděl. Ale to bylo v tu chvíli jedno. Nově opravený mlýn dostal zbrusu nový punc tajemství.

Vymysleli a udělali to dobře. Nepřišel na to ani starý Hadrbolec, když přišel večer po synech kontrolovat práci.

„Když na to nepřišel táta, tak je to opravdu tajný,“ radoval se tiše Karel, když šli večer s Františkem na kutě.

Boženčiny osmnáctiny

Boženka se jako malá ráda dívala na maminku, když šila. Proto když povyrostla, trvala na tom, aby ji to maminka taky naučila. A když pak někde ve vsi u sousedek viděla šicí stroj, byla jím úplně fascinovaná.

Když se jí maminka zeptala, co by si přála k osmnáctým narozeninám, okamžitě vyhrkla: „Šicí stroj, maminko.“

A tak se ve mlýně objevil předmět, který nesouvisel ani s mlýnem, ani se zemědělstvím – šicí stroj.

O Božence se vědělo, že je zaostalá. Problémy při porodu už nikdy nepřekonala. Měla potíž se čtením i psaním. Byla mlčenlivá, nechodila na zábavy. Chlapci o ni neměli zájem, smáli se jí, že je to „ta blbá Božka ze mlejna“.

Jejím světem se stalo šití. Při všech svých problémech byla na šití šikovná a měla úžasnou fantazii, takže si k ní zanedlouho dávali šít šaty i různé drobnosti lidé nejen ze vsi, ale i z okolí.

Záhadou zůstávalo, jak brala lidem míry. Měla potíže i s počty a jen sotva by zapsala správně číslo odečtené z krejčovského metru. Psala si na papír nějaké značky. Mohla brát míry i obyčejným provázkem a nějakým zvláštním způsobem si je pamatovala tak, že málokdy udělala chybu. Zprvu se nad tím lidé podivovali, ale pak si zvykli a nepřišlo jim to ani trochu divné. Do mlýna tak vstoupilo nové užitečné řemeslo.

Protektorát

1933

Ve federálních volbách v Německu z 6. listopadu 1932 získala NSDAP 33 % hlasů a stala se tak nejsilnější politickou stranou.

Dne 30. ledna 1933 se Hitlerovi konečně splnil sen: prezident Hindenburg jej jmenoval říšským kancléřem. K moci Hitlerovi pomohla i velkoburžoazie a pravicové strany, které se tolik obávaly komunistické revoluce, že raději podpořily Hitlera. Netřeba si dělat s odstupem času jakékoliv iluze z hlediska morálního. Jedním z významných Hitlerových podporovatelů byl i Henry Ford, jemuž možnost dodávek nákladních automobilů pro německou armádu nepřipadala nezajímavá.

V roce 1934, po smrti prezidenta Hindenburga, Hitler převzal pravomoci prezidenta a začal se titulovat „Führer und Reichskanzler“. Konečně proč ne? Dva platy jsou víc než jeden. Docházelo k potlačování demokracie a k postupnému zakazování ostatních politických stran. Byly zrušeny odbory, byl rozpuštěn říšský sněm, a tím nastolena totalita. Mocenské prostředky zajišťovaly oddíly SS, SA a gestapo.

Hospodářství bylo řízeno státem a postupně se kompletně podřídilo vojenským záměrům a zbrojní výrobě.

Teror zavedený nacisty se ale nakonec začal obracet i proti dosavadním přívržencům systému. Důležitou otázkou bylo totiž zformování armády, ve které chtěly hrát hlavní roli oddíly SA. Hitler s tím nesouhlasil a 30. června 1934 při akci zvané „Noc dlouhých nožů“ byla asi tisícovka předáků SA jednoduše zavražděna.

Německo se chystalo budovat armádu. Roku 1933 opustilo Společnost národů, čímž si otevřelo cestu k nekontrolovanému zbrojení a rozšiřování armády.

Došlo tak na slova starého Hadrbolce, který v osmnáctém roce v hospodě prorokoval, že Němec se jen tak nedá.

1935

Roku 1935 Německo porušilo Versailleskou mírovou dohodu a zavedlo všeobecnou brannou povinnost.

Téhož roku byly vydány tzv. norimberské rasové zákony zaměřené na potlačení práv Židů. Podle nich Židé:

•nesměli uzavřít sňatek s árijci, dokonce nesměli mít ani společný sex

•nesměli navštěvovat divadla, kina, kavárny

•nesměli vykonávat intelektuální zaměstnání

•nesměli mít majetek

•mohli nakupovat jen v určitých hodinách, jezdit v tramvaji jen vzadu apod.

•byli označováni nápisem JUDE nebo žlutou šesticípou hvězdou.

Byly též likvidovány a páleny knihy psané židovskými autory.

Fanatickým antisemitou se Hitler stal někdy v první polovině roku 1919.

Stalo se tak ruku v ruce se zděšením obyvatelstva, když mu byly sděleny podmínky versailleského míru. Německá země upadla do mentálního šoku, ze kterého se už možná nikdy nevzpamatovala.

V tomto zlomovém okamžiku si Hitler vyvodil jediné: za vším jsou Židé. To oni vrazili Německu „dýku do zad“, to oni rozdmýchali revoluční chaos a teror, to oni jsou ti, kdo se chystají na světovládu. A oni stojí i za ponížením Německa, které nastalo přijetím mírové smlouvy. Tu podepisuje sociálnědemokratická vláda, tedy kdo jiný než marxisté a Židé. Ze zmateného, víc emocionálního než racionálního vnímání nastalého dějinného chaosu tento nikterak vzdělaný, ale zato velmi nadaný a mocichtivý demagog a psychopat vyvozuje závěr, který pak naplňuje systematicky krok za krokem až do těch nejstrašlivějších důsledků. Svět je podle něj zachvácen židobolševickým spiknutím, kterému se on musí postavit. To je jeho poslání seslané mu prozřetelným Bohem.

1937

Stěhování

Hana s manželem přijeli na nedělní oběd k rodičům do mlýna.

„Budeme se stěhovat,“ řekla, když dojedli.

„Stěhovat?“ vykulila oči maminka.

Karel s Františkem mlčeli, jak měli ve zvyku. Čekali obvykle na hodnotnou a ucelenou informaci, k níž by se mohli vyjádřit, pokud to bude potřeba.

„Stěhovat? Kam? Z Krasejova?“ opakoval a doplnil otázku pan Hadrbolec.

„Do Plzně,“ odpověděl Hančin manžel.

„To je daleko?“ zeptala se Boženka.

„Asi osmdesát kilometrů, pár hodin vlakem,“ řekla Hanka.

„Lidi zlatý, co tam budete dělat?“ spráskla ruce maminka.

„Josef dostal práci ve Škodovce,“ vysvětlovala Hanka, „zvyšují výrobu pro armádu. Nabírají lidi a dobře platí.“

„Bože, bože,“ lamentovala Viktorie, „snad nebude válka.“

„Říká se to,“ odvětil Pavlinec, „všichni se bojí Hitlera.“

Viktorie se pokřižovala. „Bože můj, ještě válku aby na nás pánbůh seslal!“

„Neboj se, maminko,“ pohladila ji Hanka, „to jsou jen takové řeči, uvidíš, že bude dobře.“

„Budeme se mít líp než já tady s tím zámečnictvím na vsi. Těch pár hloupostí, co lidi potřebují, to ještě zvládne táta sám.“

„Ale to vás teď skoro neuvidím,“ řekla smutně maminka a cípem zástěry si setřela slzy.

„Ale nebojte se, budeme za vámi jezdit. Asi ne každý týden, ale nebojte. A psát budeme.“

„No já nevím, děti, snad děláte dobře.“

„To nemusí být zlý, práce ve velký fabrice,“ ozval se František, když začal mít konečně pocit, že je k čemu se vyjádřit.

„Naučím se tam spoustu věcí, o jakých se mi ani nezdálo,“ řekl nadšeně Hančin muž, „už se na to těším.“

„Budeš dělat kanóny,“ zamručel Karel.

„No a co, zámky nebo kanóny,“ zasmál se Josef, „hlavně když bude práce, ne?“

„Tak se na to napijeme, ne?“ zvedl se od stolu František, který měl za to, že již bylo řečeno vše.

„Na vaši jabkovici se vždycky těší celý týden,“ žertem ho pokárala Hana.

„Tak to abyste si vzali nějakou tu lahvinku s sebou,“ bouchl dlaní do stolu Hadrbolec, „když se sem teď nedostanete tak často.“

Josef se mlsně olízl: „Děkuju, pantáto,“ a Hanka ho plácla přes ruku.

„Ušiju ti šaty do města,“ usmála se na Hanku Boženka.

„Tak jo, platí, to budeš hodná,“ pohladila ji Hanka.

„A radši dvoje, ne?“ těšila se Boženka, že udělá sestře radost.

1938

Mnichov

Německo, Spojené království, Francie a Itálie se zřetelem k dohodě, jíž bylo v podstatě dosaženo ve věci odstoupení sudetoněmeckého území, se shodly na těchto podmínkách a způsobech tohoto odstoupení a na opatřeních, jež třeba proto učinit, a prohlašují, že podle této dohody je každý jednotlivě odpověden za kroky, které je třeba učinit, aby bylo zajištěno její provedení.

§ 1

Vyklizování započne 1. října.

§ 2

Spojené království, Francie a Itálie se shodují v tom, že vyklizení bude provedeno do 10. října, a to bez ničení jakýchkoli existujících zařízení, a že československá vláda je odpovědna za to, že vyklizení bude provedeno bez poškození uvedených zařízení.

§ 3

Podmínky vyklizení podrobně určí mezinárodní výbor, složený ze zástupců Německa, Spojeného království, France, Itálie a Československa.

§ 4

Postupné obsazování převážně německých území německými oddíly započne 1. října. Čtyři územní úseky, označené na přiložené mapě, obsadí německé oddíly v tomto pořadí:

úsek označený I. – 1. a 2. října,

úsek označený II. – 2. a 3. října,

úsek označený III. – 3., 4. a 5. října,

úsek označený IV. – 6. a 7. října.

Výše uvedený mezinárodní výbor bez odkladu vymezí zbývající území převážně německého charakteru a německé oddíly je obsadí do 10. října.

§ 5

Mezinárodní výbor uvedený v § 3 určí území, v nichž se má provést lidové hlasování. Tato území budou až do skončení lidového hlasování obsazena mezinárodními jednotkami. Týž výbor určí způsob, jakým se má lidové hlasování provést, přičemž bude vycházet ze způsobu hlasování v Sársku. Výbor stanoví rovněž den, kdy se lidové hlasování bude konat; tento den nesmí být pozdější než konec listopadu.

§ 6

Konečné vymezení hranic provede mezinárodní výbor. Tento výbor je oprávněn doporučit čtyřem mocnostem – Německu, Spojenému království, Francii a Itálii – v určitých výjimečných případech menší odchylky od přísně etnografického stanovení pásem, jež mají být převedena bez lidového hlasování.

§ 7

Zavede se opční právo pro přesídlení do odstoupených území a pro vystěhování z nich. Opce musí být provedena během šesti měsíců ode dne uzavření této dohody. Německo-československý výbor určí podrobnosti opce, uváží způsob, jak usnadnit výměnu obyvatelstva, a vyjasní základní otázky, které z této výměny vzniknou.

§ 8

Československá vláda propustí ve lhůtě čtyř týdnů ode dne uzavření této dohody sudetské Němce, kteří si toto propuštění přejí, ze svých vojenských a policejních jednotek. V téže lhůtě propustí československá vláda sudetoněmecké vězně, kteří si odpykávají tresty odnětí svobody za politické trestné činy.

Mnichov 29. září 1938

Podepsáni:

Adolf Hitler, Édouard Daladier,
Benito Mussolini, Neville Chamberlain

***

Mnichov však nebyla jen ona událost z přelomu září a října 1938, ale především obrovské trauma české společnosti, které přetrvalo celá následující desetiletí.

Československo v konečném důsledku mnichovskou dohodou vlastně získalo víc, než ztratilo – Beneš byl v létě 1938 ochoten část území Německu postoupit, nakonec ale byla po válce republika obnovena v předmnichovských hranicích, s výjimkou Podkarpatské Rusi; prvorepublikový problém s německým obyvatelstvem byl jednou provždy vyřešen odsunem německých obyvatel a ztráty obyvatelstva byly v porovnání s ostatními zeměmi poměrně nízké.

Historikové se také dodnes nemohou shodnout na tom, zda Benešův postoj v té době byl zbabělostí, nebo naopak geniálním diplomatickým tahem století, pokud by se tedy historická rozhodnutí posuzovala výhradně podle dlouhodobého výsledku pro Československo.

Pro vesničku na novém pomezí Československa a Německa se ovšem tento problém omezil na to, že bylo oficiálně stanoveno nepřátelství mezi vesnicemi a lidmi, kteří se do té doby vesměs scházeli v jedné hospodě a kromě občasných rvaček na tancovačkách, které měly spíše sexuální než politický podtext, nechovali vůči sobě zášť.

Lidé utíkají z pohraničí

Přes Holtovice začaly proudit vozy s lidmi putujícími do vnitrozemí.

V zářijových a říjnových dnech roku 1938 utíkaly ze Sudet tisíce Čechů. Převážnou část jich tvořili státní zaměstnanci drah, pošt, soudů, berních úřadů, kteří byli do německých oblastí posíláni v rámci národnostní politiky československé vlády, aby posílili tamější českou menšinu nebo ji vytvořili. Tito lidé ztrátou československé svrchovanosti nad územím Sudet přišli o své zaměstnání, a tak ještě před příchodem německé armády odcházeli do vnitrozemí, aby si tam založili svou novou existenci. Šli raději sami. Mezi nimi byli také ti, kteří odcházeli z obavy před očekávanými německými represemi za vyhraněné národnostní postoje. Poslední skupinu tvořili Češi, kteří byli novou německou správou ze Sudet vykázáni. Tedy poměrně bezohledně vyhnáni.

„Pošťák říkal, že ve vesnicích v Sudetech už řáděj ordneři,“ povzdechla si Viktorie při vaření oběda.

„Ještě že jsme až tady,“ poznamenal Hadrbolec.

„Jak to myslíš?“ otočila se na něj s vařečkou v ruce Hadrbolcová.

„No že nám aspoň dají pokoj, že už nejsme v Sudetech.“

„Ale máme to za rohem, je to kousek, kdo ví, co nás ještě čeká.“

„Ať je to jak chce, obilí potřebujou mlít všichni, Češi nebo Němci.“

„Přece nebudeme mlít pro Němce!“ vyděsila se Viktorie.

„Vždyť jsme vždycky mleli i pro Němce, přece to bylo jedno, obilí jako obilí,“ namítl Hadrbolec.

„Ale teď? Když nás obsadili?“

Hadrbolec mávl rukou. „Nějak bylo, nějak bude. Uživit se přece musíme. Copak tady ti lidi v těch našich vesničkách můžou za to, že se někdo někde v Mnichově zbláznil? Mlýn, sad, pole máme, tak to všechno nějak přežijeme, neboj. To nám přece, mámo, nikdy nikdo nevezme!“

1939

Sbírka zákonů a nařízení č. 75 ze 17. března 1939

Výnos Vůdce a říšského kancléře ze dne 16. března 1939 o Protektorátu Čechy a Morava

Po tisíc let náležely k životnímu prostoru německého národa česko-moravské země. Násilí a nerozum vytrhly je svévolně z jejich starého historického okolí a posléze jejich zapojením do umělého útvaru Česko-Slovenska vytvořily ohnisko stálého neklidu. Od roku k roku zvětšovalo se nebezpečí, že z tohoto prostoru – jako již jednou v minulosti – vyjde nové nesmírné ohrožení evropského míru. Neboť česko-slovenskému státu a jeho držitelům moci se nepodařilo organisovati rozumné soužití národních skupin, v něm svémocně spojených, a tím probuditi a zachovati zájem všech zúčastněných na udržení jejich společného státu. Tím však prokázal svou vnitřní neschopnost k životu, a propadl proto nyní také skutečnému rozkladu.

Německá říše však nemůže v těchto pro její vlastní klid a bezpečnost stejně jako pro obecné blaho a obecný mír tak rozhodně důležitých oblastech trpěti žádné trvalé poruchy. Dříve nebo později musela by nésti nejtěžší důsledky jako mocnost dějinami a zeměpisnou polohou nejsilněji interesovaná a spolupostižená. Odpovídá tudíž příkazu sebezáchovy, jestliže Německá říše jest rozhodnuta zasáhnouti rozhodně k zajištění základů rozumného středoevropského řádu a vydati nařízení, která z toho vyplývají. Neboť dokázala už ve své tisícileté dějinné minulosti, že díky jak velikosti, tak i vlastnostem německého národa jediná jest povolána řešiti tyto úkoly.

Naplněn vážným přáním sloužiti opravdovým zájmům národů sídlících v tomto životním prostoru, zajistiti národní svébytnost německého a českého národa, prospěti míru a sociálnímu blahu všech, nařizuji tudíž jménem Německé říše jako základnu pro budoucí soužití obyvatelů těchto oblastí toto:

Článek 1.

(1) Části bývalé Česko-Slovenské republiky, obsazené v březnu 1939 německými oddíly, náleží od nynějška k území Velkoněmecké říše a vstupují jako „Protektorát Čechy a Morava“ pod její ochranu.

***

Protektorát

Hospodářská politika za protektorátu byla složitá. Nebyla totiž výhradní aplikací říšské politiky, a to ani institucionálně, ani obsahově. Byla svébytnou, v podstatě samostatnou hospodářskou politikou prováděnou s ohledem na německé zájmy ve prospěch Třetí říše. Do této politiky se promítaly zájmy říšské, tj. zájmy okupační mocnosti stanovené mimo hranice české ekonomiky, dále německé zájmy zastupované uvnitř protektorátu a v neposlední řadě prolínající se zájmy české, formálně zastupované na úrovni autonomní vlády.

Autonomní statut protektorátu znemožňoval okupační mocnosti postupovat stejným způsobem jako v případě příhraničních oblastí Sudet, které byly po Mnichovu zařazeny do systému správy Velkoněmecké říše.

Navzdory původnímu úmyslu vystavět v protektorátu německý model řízeného hospodářství prokázala německá okupační moc ve svém přístupu ke změnám značnou dávku pragmatismu. Čistě z praktických důvodů, tj. kvůli úspoře času i lidských zdrojů, využívali Němci k prosazení svých zájmů stávající české struktury. Tím dočasně ustupovaly do pozadí i základní německé cíle, jako byla germanizace a faktická hospodářská likvidace české společnosti a země.

Jedním ze základních opatření nacistické zemědělské politiky v protektorátu se stalo zavedení povinných dodávek. Dodávková povinnost byla vyhlášena poprvé v září 1939 a postupně byla vztažena na většinu rostlinné i živočišné produkce.

V září 1939 byly v souvislosti s tím zavedeny potravinové lístky a v prosinci téhož roku tzv. šatenky, tj. poukázky na oděvy.

Obyvatelé si na nová pravidla zvykali těžce. V jednom jediném případě ovšem úřady narazily na to, že někdo odmítl potravinové i šatní lístky. Byl to Josef Hadrbolec.

„Lístky si přece musíte převzít,“ naléhal úředník.

Hadrbolec jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Musíte si vzít lístky, stejně jako musíte odvádět nucené dodávky!“

„Nebudu nic odvádět a taky od státu nic nechci,“ trval si na svém Hadrbolec.

Úředníci z něj byli zoufalí.

„Hrajete si s ohněm, Herr Hadrbolec, za tohle vás můžeme zavřít.“

Hadrbolec mlčky postavil na stůl pálenku.

„Herr Hadrbolec, tohle nám nedělejte,“ říkali káravě, když pozvedali sklenku.

1940

Vojta

„Telegram?“ vyděsil se Karel, když na dvorek vešel listonoš.

„Nebojte, žádný malér,“ smál se listonoš, „něco se vám narodilo.“

Karel převzal papír.

„Frantó,“ křikl někam za sebe, „Hance se narodil Vojta!“

„Jakej Vojta?“

„No kluk!“

„Jó kluk,“ rozzářil se František, „tak ode dneška jsme strejdové…“

„Jen aby ten kluk vyrostl do nějaké lepší doby,“ povzdechl si Karel.

„Jdu napsat Hance, ať se s ním přijede ukázat,“ řekl František a zavolal na otce, který pracoval ve stodole: „Táto, ode dneška jsi dědeček!“

„Cože, jakej dědeček?“ vyděsil se Hadrbolec.

„No Hanka poslala telegram, narodil se jí kluk. Vojta!“

„Lidi zlatý, to je nadělení,“ spráskl ruce Hadrbolec, a pádil do kuchyně a hulákal: „Babičkóóó!“

1942

Protektorátní rozhlas dne 10. června 1942

„Pozor! Pozor! Úředně se oznamuje: V průběhu pátrání po vrazích SS-Obergruppenführera Heydricha se našly jasné stopy, že obyvatelstvo obce Lidice u Kladna poskytlo podporu a pomoc okruhu podezřelých pachatelů. Dotyčné důkazy se podařilo najít bez pomoci místního obyvatelstva, přestože bylo na věc dotazováno.

Stanovisko k atentátu, takto projevené, je zdůrazněno ještě dalšími nepřátelskými činy proti Říši, jako například: nálezy protistátních tiskovin, skladišť zbraní a munice, patřící k ilegálnímu vysílači, a neobyčejně velkého množství zboží, jež podléhá řízenému hospodářství, jakož i skutečnost, že někteří obyvatelé jmenované obce aktivně slouží v nepřátelských službách.

Protože se obyvatelé této vesnice svou činností a podporou vrahů SS-Obergruppenführera Heydricha co nejhrubším způsobem provinili proti vydaným zákonům, byli dospělí muži zastřeleni, ženy dopraveny do koncentračního tábora a děti předány k náležitému vychování.

Budovy obce byly srovnány se zemí a jméno obce bylo vymazáno. Tolik toto oznámení.“

***

„Kde jsou Lidice?“ zeptal se do vražedného ticha v hospodě kovář.

„U Kladna někde, říkali to,“ šeptl tiše hostinský opřený o pípu.

„Jak se dá vesnice vymazat? Srovnat se zemí? Copak to jde?“

„Lepší o tom nemluvit,“ namítl hostinský.

„Zabili jednoho hajzla a odnesli to nevinný lidi. Stálo to za to?“

„Drž hubu, sakra,“ okřikl kováře hostinský, který s rukou na pípě váhal, jestli si dneska vůbec někdo dá pivo.

Tajné mletí obilí

386/1941 Sb.

Vyhláška

ministra zemědělství

ze dne 12. listopadu 1941

o dočasném zastavení provozu některých mlýnů

Ministr zemědělství vyhlašuje podle § 11 vládního nařízení ze dne 18. září 1939, č. 206 Sb., kterým se zmocňuje ministerstvo zemědělství k úpravě hospodaření některými potravinami a krmivy, ve znění vládního nařízení ze dne 21. listopadu 1940, č. 414 Sb., a podle §§ 4 a 5 vládního nařízení ze 7. srpna 1940, č. 270 Sb., o příslušnosti ministerstva zemědělství:

§ 1

(1) Dnem 23. listopadu 1941 – 24 hodin se dočasně zastavuje provoz mlýnů, jejichž přidělovací číslo pro pšenici a žito, stanovené podle vyhlášky Výsadní obilní společnosti č. 18/VI ze dne 31. října 1939 (Úřední list č. 249 ze dne 2. listopadu 1939), spolu s námezdním kontingentem, stanoveným pro pšenici a žito podle vyhlášky Výsadní obilní společnosti č. 19/VI ze dne 31. října 1939 (Úřední list č. 249 ze dne 2. listopadu 1939), nepřevyšuje 1000 q, jakož i provoz živnostenských a společenstevních šrotovníků.

***

Protektorátní úřady si na základě poměrně zmateného znění zákona nebyly jisty, zda holtovický mlýn spadá do kategorie k zavření, či nikoliv. Mlýn už byl znám jako problémové místo, ale přitom z hlediska mletí nezastupitelné.

O Josefu Hadrbolcovi se v širokém okolí vědělo, že pálí domácí jabkovici, jaké nebylo rovno. Celkem rozumně již na počátku protektorátu usoudil, že zkorumpovaný protektorátní úředník je mnohem lepší a výhodnější než zásadový protektorátní úředník.

Státní zaměstnanec, který chodil kontrolovat mlýn, byl alkoholik už řadu let a pravidelnými revizemi mlýna se jeho závislost významně prohloubila.

„V noci? Mlýn?“ zatvářil se překvapeně Hadrbolec.

Lidé z okolí vozili tajně obilí k semletí. Přestože za to hrozily tresty, Hadrbolec nedokázal nikoho odmítnout.