Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ondřej Balík, Jan Šorm

Děti prérie

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, Praha 7
tel.: 234 264 401, fax: 234 264 400
obchod@grada.cz,  www.grada.cz
jako svou 6 646. publikaci

Ilustrace Jan Šorm
Texty Ondřej Balík
Sazba a grafická úprava David Ondřich, Jan Šorm, Vojtěch Kočí
Jazyková korekce Šárka Kratochvílová
Počet stran 144
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna TNM Print, s.r.o., Chlumec nad Cidlinou

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9872-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9871-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0602-8 (print)

Marjánce,
Betynce,
Kryštofovi,
Šimonovi
&
Lucince

Jak Bojuje skunou dostala své jméno

Bylo to vzimě. Všechny tlupy Lakotů dávno opustily prérie, kterým lidé říkali obláje ana kterých celou zimu zuřily prudké ledové bouře. Žádný rozumný náčelník by se nepokusil přezimovat se svým kmenem na oblájích, kde týpí nedokáže vzdorovat zimním vichrům akde není skoro žádné dřevo na topení. Před zimou je nutno se nejprve dobře zásobit masem ahned potom se stáhnout na zimoviště do hor, do hlubokých, zalesněných, závětrných údolí. To Pět medvědů věděl. Pět medvědů byl rozumný adobrý náčelník.

Bojuje skunou ležela na kožešinách adívala se kouřovým otvorem na hvězdy, které jako by vmrazu zářily ještě víc než obvykle. Oheň doutnal akouřil, ale Bojuje skunou byla na kouř zvyklá. Rozhodně by teď za žádnou cenu nevstala, aby přiložila. Olůžko se dělila se svou mladší sestřičkou avstát zpostele znamenalo znovu vybojovat kus pokrývky, kterou si malá Agléška pokaždé bleskurychle omotala kolem těla.

„To je moje šina, jdi pryč!“ kňourala vždycky Agléška napůl ze spaní adržela se pokrývky jako klíště. Na svých pět let měla Agléška pořádnou sílu.

Bojuje skunou se zasmála skoro nahlas, když si vzpomněla, jak její sestra našla tu vyschlou ještěrku avšem vcelém kmeni ukazovala, že umí žvýkat kůži stejně dobře, jako maminka atety. Stalo se to dávno, určitě už předminulé léto, aAgléška byla docela malá, ale stejně si Bojuje skunou dobře pamatuje, jak se všichni bláznivě smáli malému dítěti svysušenou ještěrkou vpuse. Od té doby nikdo neřekl sestře jinak než Agléška, aBojuje skunou musela přiznat, že to jméno sestřičce opravdu sedí. Agléška – Ještěrka.

Uvchodu do týpí se pohnula plachta. Bojuje skunou sebou trhla, ale pak si vduchu vynadala. Je jí dvanáct let, je už velká anebude se přece bát. Otec je na poradě mužů, ostatně ikdyž byl doma vtýpí, skoro nikdy nemluvil achoval se tak tiše, že oněm Bojuje skunou často ani nevěděla. Porada bojovníků trvala vždycky dlouho, tohle určitě není táta. Spíš se vrací maminka. Byla utety na druhém konci vesnice, jsou tam všichni nemocní, celé týpí, kdo ví, co je posedlo… Ano, tohle bude maminka.

„Ína? Mami?“ zašeptala Bojuje skunou. „Jak je tetě? Pořád ještě všichni leží?“

„Pst, to jsem já, dědeček. Proč nespíš, Kuno?“

„Thunkašila! Dědečku!“ vykřikla Bojuje skunou radostně. Dědečkovo zamručení ji ale rychle zchladilo. Ovšem, neslušelo se, aby dvanáctiletá holka pokřikovala na starého váženého bojovníka. Stejně se ale ještě odvážila zeptat:

„Ty nejsi na radě bojovníků?“

„Byl jsem. Slova tam plynou jako voda vřece – příjemná, ale pomíjivá. Všechno mohlo být dávno dohodnuto. Tak jsem se šel raději podívat na své dvě ještěrky.“

Bojuje skunou si oddechla. Děda je vdobré náladě ana své vnučky nedá dopustit. Pak se ale probrala Agléška – možná ji už předtím vzbudil Kunin výkřik. Posadila se ahned spustila, jako by vůbec nebyla ospalá:

„Thunkašila, vyprávěj nám. Vyprávěj!“

„Agléško, ty nespíš?“ Tenhle dědečkův tón už Bojuje skunou dobře znala. Takhle mluvil vždycky, když věděl, že by se měl zlobit, ale když se mu zároveň do žádného zlobení vůbec nechtělo. Bylo to dobré, dědeček bude vyprávět.

Náhle Kunu něco napadlo.

„Thunkašila, pamatuješ si ještě, jak dostala Agléška jméno?“

„Samozřejmě. Každý si to pamatuje.“ Dědečkova ramena se otřásla tichým smíchem.

„Jsi zlá!“ zasyčela Agléška přesně jako ještěrka avrazila si hlavu pod deku. Neměla ten příběh ráda, měla pocit, že se jí všichni smějí. Ina to jméno si musela dlouho zvykat.

Jenže Bojuje skunou měla na mysli něco jiného.

„Ajak to bylo, když jsem dostala jméno já? Pamatuju se trošku na kunu, amám tyhle jizvy na rukou,“ vytáhla ruce zpod šiny, ikdyž ve tmě stejně nebylo skoro nic vidět. „Ale jak se to vlastně stalo?“

Vedle ní Agléška bleskově vymotala hlavu zpřikrývky azpříma se posadila. Tohle ji taky zajímalo.

Dědeček chvíli mlčel, apak se sehnul kohništi, aby přiložil asrovnal dřevo. To se Kuně na dědečkovi vždycky líbilo – žádný bojovník, ani táta, se nikdy nesnížil ktomu, aby upravoval oheň doma vtýpí. To měly dělat jen ženy. Ale dědečkovi to bylo jedno. „Chci oheň, nebo kouř?“ říkával. „Pchéta, nebo šóta? Oheň, nebo kouř?“ Pak se vždycky sehnul pro upadlý oharek, dlouho jej narovnával vohni, akdyž byl hotov, spokojeně prohlásil: „Pchéta! Chci oheň.“ Vůbec mu nezáleželo na tom, že na něj ostatní koukají jako na blázna.

„Wašte. Dobrá. Budu vám otom vyprávět,“ prohlásil, když byl sohněm protentokrát hotov. „Ale vy dvě ležte, ani se nehněte. Jestli přijde vaše matka, utrhne vám oběma ocásky, vy ještěrky.“

„Byla jsi, Kuno, na světě čtvrté léto, když do naší vesnice vprérii přijel pchejůta wašičun, bílý obchodník. Byl to zvláštní muž, drsný, nesmlouvavý, velmi prchlivý. Většina lidí zkmene se ho bála ai ti odvážní mu šli raději zcesty. Ovšem ten člověk podnikal dlouhé cesty sám přes obláje, musel být drsný ataké odvážný. Amuselo vněm být iněco dobrého, neboť zlého člověka samota udolá – tento však přijížděl každý rok znova, vždycky sám.

To léto nebyl sám docela. Měl ssebou ve voze psíka, docela malé štěňátko.

Byl to pes kničemu, všichni na něm viděli, že ijako dospělý bude příliš malý av prérijní trávě ho nejspíš něco uloví. Zatím se ale klidně vešel do kotlíku, kde také opravdu často usínal. Obchodník mu nijak neříkal aani se oněj nijak nestaral. Kdo ví, kde to štěně vzal, zkrátka přijelo sním.

Ato štěně si znějakého důvodu oblíbilo právě tebe, Kuno. Bylas’ na své čtyři roky hodně malá avyhublá, pamatuju si, jak se tvá matka každou zimu bála, že právě ty se jara určitě nedočkáš. Zato jsi ale svým divočením předčila kdejakého kluka. Však na tebe také celá vesnice pokřikovala hókšila, kluku, někdy snad omylem, ale časem docela ze zvyku. Tvého otce to dost zlobilo.

Atěch pár dní, co stebou vyvádělo ještě to malé štěně, jsi už vůbec nebyla kudržení. Probíhali jste pod masem, co se sušilo na stojanech, astrhávali ho na zem. Vylezli jste po plachtě na týpí tvého strýce aklouzali se po ní dolů. Skákali jste kolem odpadových jam tak dlouho, až jste spustili všechny pasti na škůdce ikrálíky. Ať jsi šla kamkoli, štěně pořád za tebou, apokud to jen trochu šlo, nadělalo ještě víc škody, než ty sama. Upřímně řečeno jsme se všichni těšili, až pchejůta wašičun zmizí aštěně sním. Az toho je vidět, jak bývají často všechny plány kničemu.

Stalo se totiž, že sám náčelník Pět medvědů vyzval tvého otce, aby zajistil pořádek atrochu tě zklidnil.

To se ví, tvůj otec jen těžko skrýval zahanbení atak ho to rozzlobilo, že měl co dělat, aby neporušil zvyky anešel ti sám pořádně vynadat. Nakonec to však přenechal tvé matce, jak je unás obyčejem. Nařídil jí, aby tě přísně pokárala avůbec zkrotila. Což byl opravdu těžký úkol, ale tvá matka si sním poradila. Jednoduše ti zakázala objevovat se ve vesnici stím pejskem. ‚Poslyš, buďte si, kde chcete, ale jestli vás spolu uvidím vtáboře, uvážu tě vtýpí!‘ Takhle nějak to znělo amatka to myslela vážně.

Toho dne jsi šla tedy pryč za vesnici. Pejsek ti byl vpatách amířili jste ke skupině stromů upotoka. Bylo velké horko, pamatuju si, že mnozí říkali: ‚Okcháta, vedro, dnes by se mělo jen spát.‘ Což bylo nejspíš přesně to, co jsi udělala ity. Aspoň tvá matka říká, že čas od času vzhlédla od práce aviděla tě, jak ležíš pod dutým stromem. Co dělalo štěně, nikdo neví, leda by sis to pamatovala ty.“

Dědeček se na chvíli odmlčel, jako by čekal, že ktomu Bojuje skunou něco dodá. Ale obě jeho vnučky mlčely, ani nedutaly. Bály se, že když dědu přeruší, přestane vyprávět. Dědeček prohrábl oheň apokračoval:

„Myslím si, že štěně usnulo taky. Ato byl asi důvod, proč na něj zaútočila. Vdutině stromu totiž bydlela kuna, pekan, aměla tam isvé mladé. Tahle kuna není žádný střízlík, často je dlouhá jako paže bojovníka amá-li hlad, uloví izajíce.

Tvé malé štěně pro ni byla báječná kořist, zvláště, když jí spalo zrovna před doupětem. Ať tak či tak, krátce před polednem vyděsil celou vesnici hlasitý, zoufalý křik. To tys křičela, když tě probudil ten pejsek, jak se ti, celý potrhaný azkrvavený, snažil schovat vnáručí. Kuna na něj zuřivě dorážela amusela být opravdu rozzlobená, protože jinak mají pekanové zlidí strach, iz malých. Sotva jsi ale spustila ten svůj jek, kuna se přece jen lekla azmizela ve stromě. Nevím, na co jsi myslela ty, ale mě by na tvém místě okamžitě popadl vztek. Aje možné, že jsi po mně. Sotva pominulo největší nebezpečí, shodila jsi chudáka štěně do trávy azačala ses škrábat na strom. Než jsme tam doběhli, už jsi byla udutiny. Natáhla jsi obě ruce do kuního doupěte, ale nedosáhla jsi na dno. Nakonec jsi zmizela do půli těla ve stromě, akdyž jsi pak vypadla ven, držela jsi za krk ohromnou kunu.

Byla velká jako ty sama aurčitě těžší. Zuřivě tě kousala do obou rukou, krev ztebe crčela, tvůj křik se rozléhal po prérii, ale nepustila jsi ji. Válely jste se po trávě, kuna ity, amy nevěděli, jestli se máme smát nebo ti jít na pomoc. Nakonec tví rodiče přiskočili, ale ty ses náhle zdvihla, kunu pořád vrukou, akřičelas’: ‚Nechte mě, sama ji utopím!‘ Auž jsi ji táhla kpotoku. Nikdo jsme ti nestihli říci, že tyhle kuny umějí dobře plavat. Rázem jste byly ve vodě, proud akluzké dno ti podtrhly nohy.

Válely jste se po kamenech av blátě, pomalu jste mizely za zátočinou amy šli po břehu adívali se na dítě, co se samo rozhodlo pro svou pomstu.

Viděl jsem to vtvém divokém pohledu: ta kuna, to byl teď tvůj tchóka, nepřítel, aty jsi byla rozhodnutá jej porazit. Ve čtyřech letech. Obdivoval jsme tě abál jsem se otebe.