Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Olga Minaříková

Z deníku dočaskářky

Z deníku dočaskářky

Ilustrace Nikol Burešová
Fotografie Olga Minaříková, Gabriela Pausa
Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7625. publikaci
Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová

Ilustrace na obálku Nikol Burešová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

www.docaskydede.cz

© Grada Publishing, a. s., 2020
Text a fotografie © Olga Minaříková, 2020

ISBN 978-80-271-1613-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1612-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1372-9 (print)

Věnováno Tobě, Filípku!

PROLOG

Jsem milovník vína a psaných řádků, minimalista, introvert, podivín – a vedle svého zaměstnání dočaskář ve spolku pro opuštěná a týraná zvířata Dočasky De De, z. s.

(Chápej: uklízečka a analytik vyprazdňování někoho jiného, vypravěč věty všechno už bude dobrý, řidič na veterinu a ten, kdo to auto potom uklidí, nosič, krmič, sdíleč postele, domova a mých nervů, naklepávač polštářků po kastraci, detektiv pro případy tady něco smrdí, malej zástupce bezpodmínečné lásky a pocitu jsem tu jen pro tebe, ať se děje, co se děje, a plačka při loučení.)

A protože my, dočaskáři, to máme prostě někdy těžký, je potřeba se o to podělit.

VYSVĚTLIVKY

Než vám představím své andílky, je třeba si říci, o čem to tu vlastně mluvíme, vysvětlit si pár pojmů a představit pár jmen.

Dočasky De De, z. s.

Spolek pro opuštěná a týraná zvířata, fungující na principu dočasné péče, který ročně zachrání kolem tří stovek psů a pár koček k tomu.

Naši svěřenci nejsou umístěni v kotcích, ale v domovech svých dočaskářů, kde se uzdravují na těle i duši, a hledá se jim nový, báječný domov.

Všichni členové spolku jsou dobrovolníci a pracují vedle svých zaměstnání bez nároku na jakoukoliv odměnu.

Dočaskář

Podstatné jméno odvozené od dočasné péče.

Člověk, který otevře svůj domov opuštěnému zvířeti, aby mu řekl: „Pojď dál, tady máš misku, pelech a mě – ničím nepodmíněnou lásku, i když tě neznám.“

Proč to děláme?

Naše stávající zákony týraná zvířata dostatečně nechrání a státní systém v péči o opuštěná a týraná zvířata má mnoho trhlin a neutěšených problémů. Počet bezprizorných zvířat je obrovský, větší, než si většina lidí myslí. Každý den někdo někoho týrá, každý den někdo někoho opouští.

Dita

Zakladatelka spolku, neuvěřitelnej dříč a obrovskej bojovník. Dokázala kolem sebe postavit báječnou partu lidí, drží spolek pohromadě a neúnavně ho táhne dál.

Mazánek

Moje milovaný malý zlo, který jsem si kdysi vyzvedávala od původních majitelů přes plot.

Individualista, nezlomný ignorant autorit, sobeček, herečka trpící přeludy o tom, že je minimálně pitbul, a někdy tak trochu čúza.

KAPITOLA 1.
MIMINO

Jméno: Leopold, NE, Nesmíš, NEEEEEEEEE!

Věk: cca 6 měsíců

Nález: nabízen v hospodě za pivo

Popis: Po pár dnech spolubydlení jsem došla k přesvědčení, že nepřišel z hospody, ale dorazil z pekla.

Štěně je pro mnohé roztomilé do první louže a prvních rozkousaných bot. A tak se jednoho dne ocitlo jedno štěně v hospodě a bylo nabízeno za pivo.

Den první

Přišel ke mně na chvilku bydlet medvěd. Chlapec dorazil nadšeně a věnoval mi mokrou pusu. Ještě nemá žádný šrám na těle ani duši, ještě se nestihl začít bát. Zatím nestihl poznat, co my lidé dokážeme. V den, kdy byl nabízen za pivo, seděl v té samé hospodě i nelhostejný člověk.

Přijel bezejmenný, ale po hodině společně stráveného času tuším, že se bude jmenovat „Nech tu kytku“, „Nekousej mě“, „Nemlať s tou miskou o zem“, „Nekousej ten koberec“, „Nevokusuj Mazánka“, „Kde se sakra vzala ta louže, ještě jsem nestihla utřít tu v předsíni“ nebo tak nějak.

Den druhý

Ráno jsme začali něžně. Dostala jsem jednu dobře mířenou obrovskou tlapou na tvář, což mě mělo zřejmě probudit, načež jsem jako správná dočasná teta jemným hlasem zašveholila, že si teda fakt rychle vezmu tepláčky, kontaktní čočky nestihneme, to je jasný, tak kde mám brýle, nebo půjdeme poslepu, ale to dáme. Mimino se na mě podívalo a obšťastnilo mě příjemným zvukem „ččččččččččččččččččč“, což znamená, že už netřeba pospíchat.

Na chodbě proběhl krátký rozhovor o vodítku. Mimino vyjadřovalo nespokojenost s malou červenou šňůrou, včera jsem mu přece darovala krásné šedé navíjecí, tak kde sakra je. Po mém vysvětlení, že po dvou procházkách nepřežilo, se mimino uspokojivě zakouslo do šňůry červené a snažilo se mě stáhnout ze schodů.

Po návratu domů následovala bitka s Mazánkem, tady jsme pořád ve stavu oba živí, ale dávám tomu tak dva dny a mimino dostane po čenichu.

Moje ranní cvičící dvacetiminutovka proběhla ve stylu – nekousej tu podložku, nelez na mě, proč mě koušeš do břicha, neseď mi na hlavě a poté jsem se odvážila do sprchy. Mimino mi mezitím připravilo rozkousaný prostírání, roztrhaný a roztahaný ubrousky máčející se ve dvou loužích a vyhrabanej koš. Je to pracant.

Den třetí

Nevím přesně, co mimino dělalo v noci, ale ráno na mě vykoukla hlava, ze které bylo jasně cítit, že se tady někde čůralo. Taková voňavá hlava se nejvíc hodí, když je velká zima a máte se jít poprvé představit na veterinu. Jasně totiž ukazuje, že jste čistotný, voňavý a zkušený dočaskář.

Jakmile hlava vykoukne, musíte bez hnutí zaměřit, kde vám leží tepláky a mikina. Důležitá je hlavně logistika celé té ranní záležitosti a rychlost. Nemám svetr, nemám čepici, mám jednu kontaktní čočku, nevidím, zmrznu a taky bych si odskočila, ale zatím jsem neslyšela svůj oblíbený zvuk „ččččččččččččč“, takže jedeme dál.

Mimino se v baráku nese, protože kdyby to udělalo na chodbě, je celá tahle akce pohřbená. Důležitý je totiž co? Důležitý je to stihnout, aby se člověk stihl venku radovat, pustit ohňostroj a bouchnout konfety, protože tady jde o tu oslavu poté. Bez pořádné oslavy totiž není venkovního čůrání.

Jak mám po úspěšné akci vysvětlit svoji špatnou přípravu a absenci piškotu, nevím. „Ty jsi taaaaak šikovnej,“ jsem hlásila poctivě, snažila jsem se znít opravdu radostně, ale mimino vypadalo po akci neuspokojeně. A já teď trochu tuším, že jsem zazdila zítřek.

Den čtvrtý

Příprava auta na včerejší Leopoldův výlet na veterinu se nesla v duchu „jak ochránit auto před tou učůranou koroptví“, a to za použití pěti čůracích podložek, dvou dek a plachty.

Mimino se chovalo překvapivě jako slušný spolujezdec a na veterině před Ditou předvádělo hodného psa, že bych mu těch deset nových děr v mém županu nevěřila ani já.

Při vkládání čipu za krk jsme byli oblaženi „puf“ s náladou shnilých vajíček a domů jsme si odnesli antibiotika, protože je samozřejmě lepší počůrat celej byt pod záminkou „já mám zánět, ne asi, takže mi nemůžeš říct ani prd, haha“.

Cestou zpět jsem byla oblažena dávivými zvuky, protože ty já na zadním sedadle slýchávám nejvíc ráda a bez dávivých zvuků a antibiotik není správná dočaska.

Jen co se za miminem zavřely domovní dveře, proměnilo se zpět v satana a můj župan definitivně nepřežil.

Mimino se navíc včera nově naučilo vyskočit na postel, pochopilo, že se tam nemá škrábat, ale musí hodit skok vysoký a daleký, takže už se před ním nikam neschováme a Mazánek si definitivně sbalila tělo a hlavu Pierra (chápej: plyšovej medvěd na dva kusy) a odešla bydlet do pokoje.

O tichých ránech v županu u dobré kávy si mohu nechat jen zdát. Župan už nemám, a navíc jsem udělala základní školáckou chybu a špatně schovala pískací hračku. Mám ale plán. Ďábelsky počkám do večera, kdy mimino usne, a potom hračku vykostím. A až se mimino bude ptát, proč už to nepíská, budu se tvářit, že já to nebyla. Myslím, že jsem to včera při dotazu „kdo sakra okousal ten noční stolek“ odkoukala docela dobře.

Den desátý

Včera mě nečekaně navštívil Olí, dostala jsem pořádnou mokrou pusu a ještě láhev bílého vína, protože Oliver byl už tehdy má nejhodnější dočaska a jasně vycítil, že tohle je to jediný, co teď opravdu potřebuju.

Tu láhev vína si jasně zasloužím, a ve chvíli, kdy mimino odjede, vypiju ji celou a potom budu tak dva dny spát. Takovej je plán. Včera se totiž byli na mimino podívat zájemci a v pátek bych se ho mohla zbavit..

Před návštěvou proběhla rozprava mezi čtyřma očima, že „hele, chovej se slušně a dělej hodnýho, mají barák se zahradou a ještě psího kámoše a já mám zase láhev vína, takže chápeš“. Mimino to jasně pochopilo, a jen co zájemci usedli, rozjelo koncert „všechny vás tu vokoušu“. Přeskakovalo od tkaniček na mikině zájemkyně ke svetru její sestry a mikině druhé sestry, aby se zase vrátilo ke tkaničkám.

Mazánek se od včerejška modlí v pokoji, kde stále bydlí, za uzdravení močového měchýře smraďocha a už se vidí na gauči a při klidných procházkách po bytě.

Já se modlím taky a přísahala bych, že když jsem včera otevřela lednici, ta láhev bílého vína na mě promlouvala: „Pááátek, Páááátek.“

Den jedenáctý

S tím zánětem močového měchýře se to má tak. Než se zánět vzdá, má takový poslední vzedmutí a s křikem „všechny vás tu počůrám, moje nadvláda neskončí“ vám připraví poslední den s třiceti malýma rybníčkama za hodinu, celodenním posloucháním zvuku „čččččččččč“ – a potom je najednou ticho.

Den sedmnáctý

Den osmnáctý