Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vznik publikace umožnil grant Ministerstva pro místní rozvoj WD-07-07-4 Koncepce územního plánování a disparity v  území udělený Fakultě architektury Českého vysokého učení technického v Praze. V knize byly též využity poznatky získané ve Výzkumném záměru MSM 6840770006 Management udržitelného rozvoje životního cyklu staveb, stavebních podniků a území. Za laskavé zhlédnutí konceptu textu a řadu korekcí děkujeme Tomáši Gremlicovi z Ekologického právního servisu a oponentům Ing. arch. Vladimíru Dujkovi, Ing. arch. Jaroslavu Tušerovi, CSc., a RNDr. Bc. Martině Stuchlíkové.

Karel Maier a kolektiv autorů

Udržitelný rozvoj území

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@gradapublishing.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4703. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová
Sazba JoshuaCreative, s. r. o.
Kresba na obálce Milan Valeš
Kresby v textu Milan Valeš
Ilustrace z archivu autora
Počet stran 256
První vydání, Praha 2012
Tisk Carter\reproplus s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2012
© Illustrations Milan Valeš
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4198-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7728-3 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7729-0 pro formát EPUB

■ Předmluva

Debata o udržitelném rozvoji probíhá už téměř po dvě generace. Od „velkých“ globálních úvah a prognóz o celosvětovém vyčerpání přírodních zdrojů a znečišťování prostředí se postupně dostala i do každodenního rozhodování o jednotlivých akcích, o velkých i malých projektech. Toto rozhodování často souvisí se změnami ve využití konkrétního území: někdy tím, že je nějakou změnou vyvoláno nebo tím, že jeho důsledkem je změna v území – například vykácení lesa, stavba domu, zřízení přechodu pro chodce.

V českém prostředí získalo uvažování o udržitelném rozvoji území výrazný impuls přijetím stavebního zákona z roku 2006. První poznatky z praktického uplatňování požadavků zákona na udržitelný rozvoj území ale ukazují, že samotný předpis zřejmě nepostačuje k tomu, aby se kriterium udržitelného rozvoje v plánování rozvoje v území a v rozhodování o něm opravdu naplnilo. Můžeme se setkat s velmi odlišnými až extrémními postoji vůči udržitelnému rozvoji – od toho, že na luxus udržitelného rozvoje si musíme teprve „vydělat“ růstem ekonomiky bez ohledu na zdroje, až po snahu zamezit ve jménu udržitelného rozvoje jakýmkoliv změnám v území iniciovaným člověkem.

To, že se z udržitelného rozvoje stala během posledních desetiletí ve všech rozvinutých i rozvíjejících se zemích jakási instituce, není náhoda, ale spíše se jedná o důsledek vzrůstající propojenosti vývoje společenství, ekonomiky a přírodního prostředí z regionálního přes národní a kontinentální až po celosvětové, globální měřítko.

Člověku v době před průmyslovou revolucí pro jeho rozhodování o tom, jak bude hospodařit na svém statku a k němu přilehlých polích, postačila místní zkušenost předávaná z pokolení na pokolení. Pokud hospodařil „neudržitelně“, například nepečoval o hospodářská zvířata, nehnojil pole a neopravoval dům a stodolu, pocítil po nějaké době důsledky své nedbalosti na své vlastní kůži a na své rodině, popřípadě důsledky nesla další generace hospodářů na téže usedlosti.

Průmyslová společnost se na rozdíl od starších společenství vyznačuje stále rostoucí mírou vzájemné závislosti jednotlivců a společenství (obcí, regionů, ekonomických subjektů, odvětví hospodářské činnosti). Naše jednotlivá rozhodnutí jsou stále více ovlivňována „zevně“ – konkurencí na trhu, působením medií a reklamy, předpisy a regulací, image místa, dostupností infrastruktur a kooperačními vztahy. Vliv našich individuálních rozhodnutí na širší celek se nám může zdát zanedbatelný, ale velké projekty jako je například umístění automobilky, stavba dálnice nebo zřízení národního parku ovlivní život spousty lidí. Také kumulace individuálních rozhodnutí a „malých“ projektů v místě a čase může mít dalekosáhlé důsledky, jak můžeme vidět na příkladech suburbanizace v okolí velkých měst.

Na rozdíl od předprůmyslové éry ve většině případů nepostihují důsledky individuálních rozhodnutí zdaleka jen jejich původce, ale i řadu dalších subjektů: znečištění ovzduší průmyslovou výrobou nebo spalování plastových odpadů v kamnech poškozuje celé široké okolí; rozoráním mezí pro snadnější pohyb techniky po poli můžeme vyvolat vodní erozi, která při dalším přívalovém dešti způsobí zaplavení celé vesnice bahnem.

K institucionalizaci udržitelného rozvoje došlo v době, kdy vnější vlivy a důsledky rozhodování dosáhly globálního / celosvětového měřítka překročily národní hranice a hranice mezi jednotlivými obory lidské činnosti. Proto již nepostačují regulace, zákazy a nařízení v národních předpisech. Komplexní souvztažnosti navíc neumožňují jednoznačně a obecně pro všechny případy pojmenovat hranice mezi tím, co je (ještě) udržitelné a tím co je (už) neudržitelné. K plánování a rozhodování o udržitelném rozvoji je tedy sice možno vytvořit řadu předpisů, nástrojů a pomůcek, ale vlastní rozhodování vždy zůstane předmětem rozvahy na základě znalosti konkrétních podmínek místa a času a dohadování mezi těmi, koho se toto rozhodování bezprostředně dotýká, kdo na něj mají vliv a kdo na něm mají zájem.

Předkládaná publikace proto nikterak neusiluje o úplný a vyčerpávající návod, jak „správně udržitelně“ rozvíjet území, respektive jak o udržitelném rozvoji území rozhodovat. Namísto toho nabízí čtenáři úvodní povšechnou informaci o tom, jak lze nahlížet na udržitelný rozvoj území obce či regionu, následovanou přehledem ustanovení předpisů a dalších institutů, které lze pro prosazení udržitelného rozvoje území v našich současných podmínkách využít. Dále se věnujeme vybraným tématům, která s udržitelným rozvojem území úzce souvisejí a která se ukazují jako kritická pro rozumné a citlivé rozhodování v konkrétních případech: pojednáváme o hodnotách území, únosnosti území, prazích rozvoje a o krajině a její ekologické stabilitě. Zvláštní kapitoly se zabývají sociálním a ekonomickým rozměrem udržitelného rozvoje, tedy těmi pilíři, jimž se někdy v debatách o udržitelném rozvoji věnuje menší pozornost nežli ekologii a přírodnímu prostředí. Poznatek o tom, že i dílčí rozhodnutí v zájmu jednotlivých společenství (obcí) mohou ve svém součtu vést k neudržitelnému rozvoji v širším měřítku a v delším časovém horizontu vedl k začlenění kapitoly, která se věnuje nezbytnosti nadmístní (regionální) koordinace v zájmu udržitelného rozvoje. Poslední skupina kapitol se věnuje vybraným nástrojům a postupům, které zatím nejsou běžně užívány, ale které mohou přispět ke kvalifikovanému rozhodování o udržitelném rozvoji území. Jedná se o hodnocení udržitelného rozvoje na podkladě kvantitativních ukazatelů / indikátorů, modelování rozvoje území a participaci v procesu hodnocení, posuzování a rozhodování o udržitelném rozvoji.

Publikace je určena co možná širokému okruhu zájemců o problematiku udržitelného rozvoje ve vztahu k území a změnám v něm. Při její přípravě jsme se snažili vyhnout se příliš odbornému způsobu psaní se spoustou termínů a zkratek, a to i za cenu některých zjednodušení, jež nám lze zajisté vytknout. Namísto složitého teoretizování se snažíme problematiku přiblížit na příkladech ze smyšlených i skutečných obcí a regionů, někdy i poněkud přehnaných a provokativních, aby lépe vyniklo to, co chtějí ilustrovat. V nejnutnějším rozsahu citujeme z předpisů a dokumentů, ale grafické odlišení těchto pasáží umožní tomu, kdo se nechce těmito pasážemi prokousávat, prostě je přeskočit, stejně jako různé vsuvky a poznámky pod čarou.

Pokud vám naše publikace alespoň trochu pomůže při uvažování, prosazování a rozhodování o tom, jak se má vaše bydliště, město nebo region vyvíjet, aby to bylo v souladu s principy udržitelného rozvoje, splnila svůj účel. A jestli máte k tomu, co je v ní obsaženo, jakékoliv připomínky, uvítáme, když nám je sdělíte, třeba na e-mailovou adresu maier@fa.cvut.cz.

Za kolektiv autorů

Karel Maier

■ 1 Úvod

Karel Maier, Petr Klápště

Úvodní část publikace oudržitelném rozvoji území by zajisté měla čtenáři přiblížit, včem udržitelný rozvoj území spočívá ačemu se tedy celá kniha bude věnovat. Především se pokusíme rozmotat klubko různých interpretací, představ, dohadů, mýtů aněkdy izáměrně šířených zkreslení otom, co udržitelný rozvoj znamená ajak jej uplatňovat vúzemí av rozhodování týkajících se jeho využití. Ktomu vyjdeme zobecně přijímaných definic vytvořených světově uznávanými autoritami ainstitucemi ajejich aplikace vnašem stavebním zákoně. Dále se budeme věnovat osvětlení obsahu tzv. pilířů udržitelného rozvoje. Do souvislosti sudržitelným rozvojem území zasadíme pojem disparita jako symptom porušení rovnovážného rozvoje, tedy porušení podmínky apředpokladu udržitelného rozvoje. Speciálně se budeme zabývat úlohou veřejného sektoru, jehož posláním je prosazovat aochraňovat veřejný zájem, jímž je nesporně také udržitelný rozvoj vúzemí. Součástí takto chápaného poslání veřejného sektoru je též vytváření vizí udržitelného rozvoje sdílených společenstvím, které orgány veřejné správy reprezentují, aplánování veřejného sektoru jako nástroje kjejich uskutečnění. Nakonec se vtéto úvodní části pokusíme ocharakteristiku výzev, jež představují současně probíhající změny ve společnosti, hospodářství aživotním prostředí rozvinutých zemí – mezi něž patříme – ajejich odrazu vplánování udržitelného rozvoje území.

■ 1.1 Udržitelný rozvoj: udržitelné společenství, udržitelné hospodářství audržitelné změny životního prostředí

■ 1.1.1 Princip udržitelného rozvoje ajeho průmět do území

Udržitelný je takový rozvoj, který „zajistí potřeby současných generací, aniž by bylo ohroženo splnění potřeb1 generací příštích aaniž by se to dělo na úkor jiných národů.“ [Brundtland, 1987]. Takto definovaný udržitelný rozvoj postihuje dva rozměry souvislostí udržitelného rozvoje:

• časový – vyjadřující zodpovědnost asolidaritu mezi různými generacemi téhož lidského společenství (komunity) – někdy popisovaný jako mezigenerační zodpovědnost

• prostorový – vyjadřující zodpovědnost asolidaritu mezi společenstvími sdílejícími prostor Země, kontinentů aregionů.

Evropský parlament definoval udržitelný rozvoj jako „zlepšování životní úrovně ablahobytu lidí vmezích kapacity ekosystémů při zachování přírodních hodnot abiologické rozmanitosti pro současné apříští generace“ [EU, 2000]. Itato definice obsahuje časový rozměr udržitelného rozvoje; udržitelný rozvoj pojímá zhlediska lidského společenství („lidí“) az tohoto hlediska postihuje vztah mezi kvalitou života – vyjádřenou životní úrovní ablahobytem lidí – apřírodním prostředím, jako prvotním zdrojem veškerého bohatství azlepšování kvality života lidí.

Udržitelný rozvoj území spočívá podle zákona číslo 183/2006 Sb., oúzemním plánování astavebním řádu (stavebního zákona) ve „vyváženém vztahu podmínek pro příznivé životní prostředí, pro hospodářský rozvoj apro soudržnost společenství obyvatel území akterý uspokojuje potřeby současné generace, aniž by ohrožoval podmínky života generací budoucích“ (§ 18 odstavec 1 stavebního zákona). Toto vymezení se zjevně odkazuje na obě předchozí definice. Je postaveno na principu vyváženosti mezi třemi tzv. pilíři udržitelného rozvoje – ekologickým, sociálním aekonomickým – jimž se bude podrobněji věnovat další část 1.1.2 Pilíře udržitelného rozvoje.

Aplikace takto vymezeného principu udržitelného rozvoje do přírodního prostředí, zpravidla představovaného krajinou, se bude zřejmě vztahovat především kekologickému pilíři udržitelného rozvoje: chování člověka vůči přírodnímu prostředí krajiny by zřejmě nikdy nemělo vést knarušení ekosystémů asnížení biologické rozmanitosti, ato především vdlouhodobém časovém horizontu.2 Ve vztahu kpřevážně „umělému“, tedy člověkem zásadně přetvořenému avytvořenému prostředí, představovanému například městem, je konkrétnější vymezení principů udržitelného rozvoje složitější. Musí se totiž vztahovat ve stejné míře kekologické, sociální iekonomické stránce tohoto prostředí.

Formulaci obecných principů udržitelného rozvoje města najdeme vřadě teoretických prací urbanistů zposledních cca třiceti let. Jako příklad uvádíme čtrnáct principů zpráce [Jepson aEdwards, 2010:421-422]

1 Potřebami jsou v tomto případě míněny zejména základní potřeby světových chudých. Ostatní potřeby by měly podle Brundtlandové být uspokojovány až po dosažení těchto potřeb, pokud je to stále ještě v mezích únosnosti planety.

2 Provázanost ekologického pilíře s ekonomickým a sociálním je dnes i v tomto případě podložena argumenty vyjadřujícími ve finančních jednotkách schopnost původně vyváženého přírodního prostředí poskytovat tzv. komplexní ekologický servis (ochrana proti kosmickým vlivům, stálé fyzikálně-chemické podmínky pro život, přírodní koloběh vody, zdroje látek, přirozená dekontaminace, úrodnost půdy, zdroje energie, biologické zdroje, životní prostor).

Principy udržitelného rozvoje města

• Vyváženost obytné apracovištní funkce. Vzájemné přiblížení obou základních funkcí vúzemí zvyšuje produktivitu aefektivitu činností, přičemž zároveň snižuje spotřebu přírodních zdrojů avznik odpadů.

• Prostorové propojení aktivit dopravou. Dostupnost dopravních systémů zlepšuje propojitelnost funkčních systémů aumožňuje kontakt mezi jednotlivci aspolečenstvím.

• Promísení činností vurbanizovaném území. Vzájemné přiblížení arůznorodost činností vurbanizovaném území zvyšuje příležitost setkávat se aspolupracovat mezi příslušníky společenství, ulehčuje jejich spolupráci asnižuje dopravní náklady.

• Využití místních obnovitelných energetických zdrojů nezatěžujících životní prostředí. Dlouhodobě udržitelná je zejména taková energetická strategie, která namísto importované energie využívá místní obnovitelné zdroje, jejichž zátěž životního prostředí nepřesahuje jeho únosnost aschopnost obnovy.

• Budovy azástavba energeticky úsporné ašetrné vůči přírodním zdrojům. Navrhování staveb auspořádání zástavby sohledem na spotřebu energií anároky na přírodní zdroje vcelém cyklu od pořízení přes užívání až po odstranění anáhradu je podstatné pro udržitelnou spotřebu zdrojů, například nízkou spotřebou tepla avody zneobnovitelných zdrojů, trvanlivostí amožností recyklace stavebních materiálů.

• Dostupnost pracovišť, vybavení avolnočasových aktivit nemotorovou dopravou. Možnost dosáhnout většiny každodenních cílů pěšky nebo na kole šetří náklady na dopravu, snižuje zatížení životního prostředí územními nároky dopravních infrastruktur, spotřebou energie vozidly aznečišťováním emisemi. Mimoto chůze ajízda na kole pozitivně ovlivňuje lidské zdraví.

• Dostupnost přiměřeného bydlení pro všechny sociální skupiny obyvatel. Pokud zejména nižší příjmové skupiny postrádají přístup kcenově dostupnému apřiměřenému bydlení, svědčí to ovětší či menší míře jejich sociálního vyloučení. Všeobecná dostupnost bydlení chrání proti ztrátě soudržnost komunity jako celku.

• Různé formy, typy avlastnické druhy bydlení. Protože udržitelné systémy se vyznačují komplexitou amnohotvárností, platí, že čím je nabídka bydlení rozrůzněnější, tím lépe vyhoví různým požadavkům, nárokům, potřebám amožnostem jednotlivých skupin obyvatel.

• Vyšší obytné hustoty. Kompaktní formy bydlení snižují spotřebu pozemků pro výstavbu atím snižují tlak na ekosystémy ana zemědělskou půdu jako zdroj potravin. Mimoto vyšší intenzita využití území umožňuje zlepšit vybavenost aobsluhu obytného území. Kompaktní zástavba též umožňuje snížit energetické ztráty budov.

• Ochrana přírodních funkcí abiologických procesů. Protože jsou lidská společenství ajejich ekonomika závislé na přírodních zdrojích, je zachování jejich integrity afunkčnosti pro udržitelnost společenství ajeho ekonomiky nutnou podmínkou.

• Účast občanů ajejich podíl na rozhodování azodpovědnosti za vývoj území. Pokud roste organizační kapacita občanů, vzrůstá také schopnost komunity rozpoznat trendy měnících se podmínek aodpovídajícím způsobem na změny včas reagovat.

• Veřejná prostranství. Napomáhají vytvářet kontakty mezi obyvateli, atím posilovat soudržnost komunity.

• Identita místa. Posiluje pocit přináležitosti. Identifikace smístem kde žijeme posiluje ochotu spoluúčastnit se aspolupracovat, atím se zvětšuje schopnost komunity organizovat se areagovat na měnící se podmínky.

• Propojení mezi různými dopravními systémy. Zvýšená účinnost propojení umožňuje snazší ačastější styk mezi příslušníky společenství asnižuje jejich závislost na dopravních prostředcích svysokými nároky na energii as vysokým znečištěním životního prostředí.

Zdroj: [Jepson aEdwards, 2010:421-422]

Jak vidíme, principy udržitelného města se týkají široké tématiky od samotných staveb, přes využívání přírodních zdrojů, uspořádání zástavby afunkčního využití území až po sounáležitost, spolurozhodování asdílenou odpovědnost občanů.

Hlavní charakteristiky dobré správy města podle Programu pro lidská sídla OSN

udržitelnost – vyrovnání potřeb společenských, ekonomických aživotního prostředí mezi současnou generací ageneracemi budoucími;

subsidiarita – rozhodování oužívání zdrojů azodpovědnost za ně probíhá na nejbližší vhodné úrovni;

rovnost přístupu krozhodovacím procesům ak základním životním potřebám;

efektivní poskytování veřejných služeb apodpora místního hospodářského rozvoje;

průhlednost azodpovědnost na straně rozhodovacích orgánů atěch, kdo se na rozvoji podílejí;

občanská angažovanost aobčanské postoje – uznává se, že lidé jsou tím hlavním bohatstvím měst aže jsou současně objektem iprostředkem udržitelného rozvoje lidstva;

bezpečnost osob ajejich životního prostředí.

Zdroj: [UN-Habitat 2002]

Prosazování udržitelného rozvoje probíhá vměnících se podmínkách. Výzvy charakteristické pro vyspělé země Evropy aAmeriky pro počínající 21. století byly shrnuty vCelosvětové zprávě OSN olidských sídlech [UN, 2009]:

Výzvy pro osídlení asídla

environmentální výzvy – klimatické změny anadměrná závislost na automobilech poháněných fosilními zdroji;

demografické výzvy – vrozvinutých zemích pokles počtu obyvatel vedoucí ksmršťování měst, stárnutí populace amultietnické obyvatelstvo měst;

ekonomické výzvy – nejistoty obudoucím růstu apochybnosti otržních principech, které zpochybnila zkušenost zglobální finanční krize; nárůst neformálních ekonomických aktivit vrozvojových zemích;

sociálně-prostorové výzvy – narůstající sociální prostorové nerovnosti, urban sprawl („sídelní kaše“) aneplánovaná suburbanizace;

institucionální výzvy – expanze politického systému ve městech směrem ke governance (viz část 1.2.2) – společnému vládnutí několika úrovní veřejné správy za účasti nevládních aktérů; potřeba koordinace plánování na úrovni městských regionů.

Zdroj: Celosvětová zpráva olidských sídlech Organizace spojených národů zroku 2009 [UN, 2009]

Koncept udržitelného rozvoje reprezentuje obecný přístup ke směřování rozvoje území apřímo nebo nepřímo se dotýká mnoha různorodých témat rozvoje území. Spíše než konkrétní návod na řešení současných problémů poskytuje obecná vodítka pro dlouhodobé směřování rozvoje. Vpřípadě územního rozvoje se prosadila interpretace udržitelného rozvoje jako rozvoje všestranně vyváženého. Konkrétně je sledována vyváženost rozvoje ve třech základních aspektech rozvoje, které se označují jako pilíře udržitelného rozvoje.

■ 1.1.2 Pilíře udržitelného rozvoje

V předchozí části jsme zmínili vzájemnou podmíněnost udržitelného rozvoje měst, vesnic aregionů sudržitelným rozvojem společnosti aekonomiky. Udržitelný rozvoj proto bývá vysvětlován či normativně definován jako rovnováha mezi tzv. pilíři udržitelného rozvoje:3 ekologickým, sociálním aekonomickým; někdy se uvádí ještě čtvrtý pilíř kulturní adalší pilíř, kterým je dobrá správa veřejných věcí.

3 Metafora pilířů udržitelného rozvoje vznikla pro usnadnění uvažování o udržitelném rozvoji v celé jeho šíři, jako určitá alternativa k oborově zúženým pohledům, které sledují pouze například hledisko přírodního prostředí. Jedná se o přístup, který byl přijat také naším stavebním zákonem.

Systém tří pilířů můžeme odvodit zpředpokladů naplnění základní definice udržitelného rozvoje podle Brundtlandové – smyslem udržitelného rozvoje je naplňování lidských potřeb.

Naplňování lidských potřeb je ekonomicky podmíněno, pro zajištění udržitelného rozvoje je tedy nezbytný jeho ekonomický pilíř. Ekonomika nemůže existovat mimo společnost ajejí instituce.

Protože společnost ani její ekonomika nemohou existovat jinak než jako součást životního prostředí (ekologický pilíř), je zřejmá vzájemná závislost jednotlivých pilířů udržitelného rozvoje. Zpředpokladu této závislosti potom vyplývá požadavek na vyváženost rozvoje území zhlediska všech tří pilířů.

Často se považuje za hlavní ekonomický ukazatel acíl zásahů do hospodářství růst hrubého domácího produktu. Kritici tohoto přístupu však namítají, že omezení na jedno číslo nemůže reprezentovat stav ekonomiky jako celku, navíc vypovídací hodnota právě tohoto ukazatele je velmi omezená, neboť ho mohou ovlivňovat faktory, které zcela zřejmě nijak nezvyšují blahobyt (například náklady na dopravu) anaopak některé aktivity, které nejsou součástí oficiální ekonomiky (například výpomoc sousedů při hlídání malých dětí, svépomocné práce) jeho součástí nejsou.

Sílu či robustnost pilíře udržitelného rozvoje je možno popisovat pomocí pojmu kapitál – ve smyslu prostředků produkce respektive potenciálu pro vytváření bohatství ablahobytu – rozšířeného na všechny pilíře udržitelného rozvoje. Kapitál vyrobený ekonomickou činností je základem ekonomického pilíře. Sociální kapitál tvoří soudržnost společnosti, institucionální kapacita, kultura atd. Přírodní kapitál tvoří zdroje energie asurovin, kapacita výpustí pro odpady, rozsah aspektrum ekosystémových služeb, půda aj.

Vyjádření pilířů udržitelného rozvoje prostřednictvím ekonomického, sociálního apřírodního kapitálu je vsoučasnosti poměrně časté například vdokumentech Evropské unie, jako je Územní agenda [CEC, 2007], kde se pro ekonomický, sociální apřírodní kapitál vúzemí používá souhrnný pojem územní kapitál.

Předmětem sporů mezi teoretiky udržitelného rozvoje, které se promítají ido politické debaty apraktického rozhodování, jsou dva názorové proudy zastávající tzv. silnou aslabou udržitelnost.

Slabou udržitelnost lze zjednodušeně definovat jako stav, kdy je zhlediska udržitelného rozvoje oprávněné snížit množství určitého kapitálu tehdy, pokud je toto snížení vyváženo vznikem většího množství jiného kapitálu. Například čerpání neobnovitelných přírodních zdrojů je vpojetí slabé udržitelnosti oprávněné, pokud vede kposílení blahobytu společnosti.

Naopak silná udržitelnost je založena na principu nesnižování množství přírodního kapitálu. To zastánci silné udržitelnosti zdůvodňují tím, že přírodní kapitál je výjimečný tím, že má hodnotu vpřípadě jakýchkoliv preferencí případných budoucích společností, naopak vyrobený kapitál se může snadno stát neužitečným. Pro celou diskuzi včetně teoretického rozboru viz [Ott, 2003].

Jak silná tak islabá udržitelnost přitom vycházejí zantropocentrického přístupu, který klade na nejvyšší stupeň zájmy člověka jako druhu. Jiný názor zastávají zastánci tzv. ekocentrického přístupu, kteří zájmy lidského druhu podřizují ekosystému Země jako vyššího celku.

V této publikaci vycházíme vsouladu sjiž zmíněnou definicí udržitelného rozvoje podle Brundtlandové, scitovanými dokumenty ařadou dalších zantropocentrického přístupu kotázkám udržitelného rozvoje. Kriterium udržitelnosti tedy vždy vztahujeme klidskému druhu, prospěšnosti aužitku pro lidi, chápáno vždy dlouhodobém časovém horizontu.

Zájmem člověka jako druhu je žít vbohatém, pestrém, tedy vnitřně rozrůzněném (diverzifikovaném) avyváženém přírodním prostředí, které je schopno se samo vyrovnávat se změnami. Dostupnost akvalita základních přírodních zdrojů – vzduchu, vody, půdy aenergie – je předpokladem pro existenci života vůbec, tedy ipro existenci lidského druhu. Ke své obživě člověk potřebuje rostliny aživočichy, kdosažení hmotného životního standardu ajeho dalšímu rozvoji lidé využívají nerostného aenergetického bohatství přírody. Kvalitní přírodní prostředí včetně přítomnosti živočichů arostlin vněm je také psychickou potřebou člověka. Proto je vzájmu lidských společenství usilovat oudržitelný rozvoj vjeho přírodním pilíři, tedy předcházet jeho poškození překročením mezí / prahů únosnosti ekosystémů anedopustit vyčerpání přírodních zdrojů.

Pro posuzování ahodnocení kvality přírodní složky prostředí ajeho eventuálního znečištění či poškození byla vyvinuta řada různých metodik, indikátorů anormativů, které informují otom, zda nehrozí překročení prahů (mezí) únosnosti vjednotlivých ukazatelích či kritériích, popřípadě se takovémuto překročení snaží pomocí různých intervencí zabránit. Metody přírodovědného výzkumu, založené na pozorování ekosystémů vpředem vymezených podmínkách apředpokládající zákonitý vztah mezi příčinou (změnou vnějšího prostředí) anásledkem (chováním zkoumaného systému) dokážou poměrně jednoznačně svyužitím statistických metod stanovit prahové hodnoty, kdy je překračována únosná kapacita ekosystému.

Význam sociálního pilíře udržitelného rozvoje vyplývá ze skutečnosti, že člověk je společenskou bytostí. Po dosažení elementární úrovně vuspokojování hmotných potřeb se rovnocennou složkou lidských potřeb stávají bezpečí asociální potřeby: pocit sounáležitosti, přátelství apartnerství [Maslow, 1943]. Udržitelný rozvoj vsociálním pilíři tedy musí zajistit naplnění sociálních potřeb lidí ve společenstvích. Ktomu je nezbytným předpokladem dosažení soudržnosti společenství lidí – tzv. sociální soudržnost. Sociální soudržnost vúzemí se může vztahovat knejbližšímu okolí našeho bydliště, kměstské čtvrti, obci, regionu, státu nebo ik nadnárodnímu společenství (například Evropské unii).

Sociální ahospodářský pilíř udržitelného rozvoje spolu úzce souvisejí. Soudržnost společenství obyvatel území je do značné míry podmíněna ekonomickou prosperitou; naopak dosáhnout trvalé prosperity může jen soudržná komunita. Sociální aekonomická udržitelnost vychází zchápání lidského společenství, měst, regionů ajejich hospodářského systému obdobně jako by to byly přírodní systémy. Společenství ajejich hospodářství jsou tedy udržitelná, pokud jsou schopna přizpůsobit svoji spotřebu přírodních, lidských ahospodářských zdrojů možnostem jejich přirozené regenerace.

V oblasti společenských věd včetně ekonomiky je vytvoření jakýchkoliv „objektivních“ postupů aindikátorů pro hodnocení udržitelnosti obtížné. Na rozdíl od přírodních věd je vpřípadě společenských věd prakticky téměř nemožné oddělit zkoumaný systém či strukturu (například komunitu občanů nebo podniky působící vmístě) od toho, kdo tuto strukturu zkoumá aanalyzuje procesy, které vní probíhají. Hodnocení sociální aekonomické udržitelnosti je tedy ponejvíce spekulativní. Rozhodování otom, co je sociálně aekonomicky udržitelné, zřejmě nelze uskutečnit bez uvažování místních podmínek adosažení konsenzu mezi dotčenými obyvateli aekonomickými subjekty. Ipotom ale bude zřejmě obtížné stanovit hranici, za kterou se změny vúzemí stávají pro další fungování komunity obyvatel nebo pro ekonomiku obce, regionu či země dlouhodobě neudržitelné. Lidé ajejich společenství jsou totiž velmi přizpůsobiví vůči změnám prostředí, ve kterém žijí, ajejich ekonomické chování velmi pohotově reaguje na změny vprostředí. Někdy dokonce dokáží některých na první pohled nežádoucích změn překvapivě využít kblahobytu afaktickému zlepšení své kvality života. Lze proto pouze obtížně určit reálné dopady změn vúzemí na sociální aekonomický pilíř udržitelného rozvoje.

Přes obtíže sposuzováním ahodnocením dopadů změn na sociální aekonomický pilíř udržitelného rozvoje rozhodně není správné význam těchto dvou pilířů opomíjet. Namísto zřejmě nedosažitelného komplexního posuzování všech sociálních ahospodářských faktorů vztahujících se kudržitelnosti rozvoje můžeme přinejmenším sledovat alespoň některé vybrané charakteristické jevy nebo jejich parametry, přičemž pevné normativy lze nahradit porovnáváním se situací vjiných obdobných územích sobdobnými podmínkami nebo tím, že vývoj vybraného jevu sledujeme do minulosti az toho usuzujeme na trend jeho dalšího vývoje.

Schopnost společenství ajejich hospodářství reagovat na proměny vnějšího prostředí, respektive tyto změny předjímat, je vpřímém vztahu ktomu, do jaké míry jednotlivci aspolečenství dokáží včas anezkresleně přijímat informační signály opodmínkách vnějšího prostředí azda anakolik mají možnost odpovídajícím způsobem na tyto informace reagovat. Lepší schopnost reagovat vykazují zpravidla společenství, která jsou rozrůzněná (různí lidé srůznými přístupy, pohledy aschopnostmi) akterá jsou komplexní amnohotvárná (lidé ajejich seskupení jsou navzájem propojeni množstvím vazeb, které umožňují konstruktivně reagovat na probíhající změny avzniklé výzvy). [Jepson aEdwards, 2010:420-421]

■ 1.1.3 Diverzita, vyvážený rozvoj adisparity

Poznatky ekologické vědy nás učí otom, že mnohotvárné, vnitřně rozrůzněné astrukturované systémy se lépe dokáží přizpůsobit měnícím se podmínkám prostředí aže jsou odolnější ivůči náhlým katastrofickým zvratům. Toto poznání lze aplikovat ina lidská společenství ana jejich ekonomiku. Společenství, která umožňují, aby každý jedinec či každá skupina využívala svých schopností amožností pro bohatství aprosperitu celku, dokáží lépe využívat příležitostí vyplývajících ze změn prostředí ačelit výzvám stím spojeným. Stejné vlastnosti má istrukturované adiverzifikované hospodářství, vnitřně provázané vztahy kooperace akonkurence.

Pokládáme za zcela přirozené, že některá území mají lepší podmínky pro některé činnosti díky například úrodnosti půdy, nerostnému bohatství, turistické atraktivitě nebo dostupnosti zdrojů energie. Za stejně přirozené považujeme, že do lépe dostupných míst slepšími možnostmi obživy směřuje více obyvatel as nimi více hospodářských aktivit, takže ve výsledku vtakto atraktivních místech žije více lidí nežli voblastech méně atraktivních aekonomika vnich vytváří více materiálního bohatství. Takto vzniklá přirozená různorodost / diverzita území (regionů) posiluje udržitelnost rozvoje vširších měřítcích. Cílem usilování oudržitelný rozvoj by tedy rozhodně nemělo být potlačovat přirozené rozdílnosti aspecifika jednotlivých území, vyplývající zpřirozených odlišností podmínek, které vprůběhu předchozích staletí přispěly krůzné míře zalidnění, různé dostupnosti arozdílné intenzitě využívání území. Naopak bychom měli napomáhat využití všech specifik, předností avýhod každého místa akaždého území, identifikovat ijeho dosud nevyužité potenciály avytvořit podmínky pro jejich využití.

Spontánní chování jednotlivců ajejich společenství arozhodování ekonomických subjektů ale mohou narušovat přirozenou územní různorodost / diverzitu. Knevyváženému rozvoji území, který nelze považovat za udržitelný, dochází tehdy, když namísto přirozené různorodosti měst,vesnic, regionů akrajiny, kterou pokládáme za hodnotu podporující udržitelný rozvoj, dochází ke vnášení nežádoucí nerovnováhy („disparity“) mezi nimi. Disparity jako projev nevyváženého rozvoje mohou vrámci jednoho území vznikat nadměrným čerpáním jeho územního kapitálu vněkterém pilíři udržitelného rozvoje. Riziko nevyváženého rozvoje vedoucího kdisparitám může nastat také uvnitř jednotlivých pilířů snižováním diverzity, například rozvojem pouze jedné ekonomické činnosti asoučasně úpadkem či stagnací všech ostatních činností, nebo rostoucími rozdíly mezi životní úrovní různých sociálních skupin vúzemí. Disparitou vúzemí je, pokud se například výrazně odlišuje kvalita veřejných služeb anebo veřejných prostranství vrůzných částech města či regionu.

Disparitu nejčastěji způsobuje využívání určitého zdroje vúzemí na úkor jiných zdrojů ahodnot vúzemí. Toto nevyvážené anadměrné využívání bývá často doprovázeno exportem užitku zúzemního kapitálu mimo vlastní území. Vtěchto případech se projevuje prostorový aspekt udržitelného rozvoje.

Konečným důsledkem nevyváženého disparitního rozvoje území je nárůst rozdílů mezi kvalitou života vjednotlivých územích (částech měst, obcích, regionech) či mezi jejich obyvateli.

Region 1 má velmi kvalitní přírodní prostředí, ale slabou zaostávající ekonomiku, což nutí řadu místních obyvatel odcházet za prací někam jinam. Dochází tedy knerovnovážnému vývoji, kdy se oslabuje sociální pilíř odchodem obyvatel vekonomicky aktivním věku, což oslabuje soudržnost adlouhodobě iobnovu aživotaschopnost společenství obyvatel. Odchodem produktivní složky obyvatel se zároveň oslabuje ekonomický pilíř udržitelného rozvoje, protože roste podíl starých obyvatel (podíl dětí neporoste, protože jejich rodiče zregionu odešli).

Region 2 se vyznačuje rostoucí ekonomikou založenou na těžbě nerostných surovin ana jejich následném zpracování, ale za cenu devastace prostředí těžbou. Disparitní vývoj takovéhoto regionu spočívá vpoškozování životního prostředí. Navíc je region zatížen riziky spojenými sjednostranným ekonomickým zaměřením. Vdlouhodobém časovém horizontu je jeho budoucnost nejistá – nikdo neví, co bude poté, až bude nerostné bohatství vytěženo – aje zřejmé, že dříve nebo později ktomu nutně dojde.

Atraktivní ahospodářsky rostoucí Region 3 se pyšní kvalitním životním prostředím. Kvalitní prostředí je vlastně zdrojem prosperity, protože hlavní ekonomickou aktivitou regionu je cestovní ruch. Velká část příjmů ale odtéká mimo region investorům turistického průmyslu, kteří sídlí převážně vzahraničí. Přímo vregionu tak zturismu bohatne jen malá část obyvatel. Zároveň turistický průmysl vytlačuje nabídku tradičních služeb pro místní obyvatele za ceny odpovídající jejich kupní síle (například stravovací zařízení aobchody) avede kpřetížení území turisty. Turistický průmysl změnil iidentitu asmysl tradičních součástí života vregionu. Zmístních zvyků atradičních aktivit, které posilovaly soudržnost společenství místních obyvatel, se stalo divadlo pro turisty. Tím dochází knarušení sociálního pilíře trvalé udržitelnosti. Způvodní autentické komunity místních obyvatel se stávají zaměstnanci turistického průmyslu.

Jak jsme již uvedli, disparitní vývoj může způsobovat spontánní chování lidí, ekonomika as tím související ovlivňování přírodního prostředí. To, že disparity vznikají spontánní volbou, znamená, že trh nedokáže včas rozlišit společensky aekologicky „přijatelnou“ míru nerovnováhy od „nežádoucí“. Tržní mechanismus začne spontánně snižovat „nežádoucí“ míru disparit teprve tehdy, až nepříznivé efekty disparitního rozvoje začnou postihovat rozhodující část subjektů rozvoje – investorů, podnikatelů, mocenských elit. Ktomu dochází zpravidla opožděně, vdobě, kdy většina subjektů rozvoje již utrpěla značné škody. Navíc se dá oprávněně předpokládat, že tyto škody postihly ve svých důsledcích subjekty, které nemají účinné prostředky, jak disparitní změny odvrátit nebo jak se vyhnout dopadům – třeba odchodem ztakto postiženého regionu někam jinam.

Příklady selhání tržních mechanismů sdůsledky na udržitelnost rozvoje

• Negativní externality – tedy přenos nežádoucích důsledků činnosti subjektu působícího vjednom území na subjekty vjiném území. – VRegionu 1 funguje těžební anavazující energetický průmysl, který vypouští velké množství exhalací. Tyto exhalace vedou kpoškození lesnictví vsousedním Regionu 2. Vzhledem ktomu, že původce znečištění nenese následky tohoto znečištění, jedná se opříklad vzniku externalit asekundárně idisparit, kdy dochází kpoškození Regionu 2 vekologickém apravděpodobně inavazujícím ekonomickém pilíři.

• Tragédie obecní pastviny. – Název odkazuje kbajce, vníž všichni vesničané vmalé vesnici kdesi vhorách pasou své ovce na obecní pastvině. Na počátku má každý vesničan jednu ovečku. Trávy je dost pro všechny, tak si jeden vesničan pořídí druhou ovci ataké ji začne pást na obecní pastvině. Má dvakrát tolik ovčího mléka, masa akožešiny. Když to vidí ostatní vesničané, pořídí si každý také ještě jednu ovci, později ještě třetí, čtvrtou adalší ovci. Všechny ovce se inadále pasou na obecní pastvině, ta je ale pro ně už malá. Ovce všechnu trávu spasou aprotože žádná jiná pastvina není kdispozici, nakonec zajdou hlady (Hardin, 1968).

V našich obcích se obdoba tragédie obecní pastviny může projevit například tehdy, jestliže se obec nachází vinverzní poloze ajejí obyvatelé trpí imisemi pocházejícími ze spalování nekvalitního hnědého uhlí vlokálních topidlech. Ačkoliv všichni obyvatelé chtějí čistý vzduch, přesto pokračují ve vytápění levným palivem, protože přechod jedné domácnosti na vytápění čistším palivem nevede ke znatelnému zlepšení kvality ovzduší anáklady na vytápění by byly mnohem vyšší. Ten, kdo by se rozhodl chovat „ekologicky“ apoužíval by kvalitnějšího ale dražšího paliva, doplatil by na to ekonomicky, ale inadále by musel dýchat vzduch plný zplodin od svých sousedů. Ani zde tedy není možno spoléhat se na samovolné tržní řešení.

Jiným příkladem může být vznik slumů, kdy majitelé domů vněkterých neatraktivních místech zanedbávají údržbu aubytovávají problémové skupiny nájemníků. Dále tak zhoršují kvalitu prostředí, která je již sama osobě problematická. Pro ně samotné je takový přístup výhodnější, než kdyby osvé domy pečovali (stejně by totiž nejspíš „lepší“ nájemníky platící vyšší nájem nezískali), ale ve výsledku přispívají kdalší deprivaci adevastaci území, což jim samotným nakonec nejspíš také způsobí újmu.

• Technologické uzamčení. – VRegionu je většina lidí zaměstnána voboru spoměrně malými výdělky anepříliš velkou konkurenceschopností. Vzhledem ktomu, že drtivá většina obyvatel má kvalifikaci odpovídající tomuto oboru, nevznikají vRegionu žádné atraktivnější pracovní příležitosti. Protože vRegionu nevznikají žádné atraktivní pracovní příležitosti vjiných oborech, zůstávají vněm pouze lidé skvalifikací odpovídající tomuto oboru. Pokud je podnikání vtomto oboru přesto oněco výnosnější než voborech, pro které by postačovala zcela nekvalifikovaná pracovní síla, dochází vúzemí ktzv. technologickému uzamčení, kdy tržní řešení vedoucí ke zlepšení ekonomického profilu regionu je nepravděpodobné. Tento typ problému postihuje zejména staré průmyslové regiony se specializovanou výrobou (například výroba skla).

■ 1.1.4 Změny poškozující udržitelný rozvoj území

Disparitní vývoj území můžeme zaznamenávat ve všech měřítcích od států akontinentálních regionů až po části měst nebo jednotlivá sídla vmikroregionu (například vúzemním obvodu obce srozšířenou působností).

K disparitám ve využívání území dochází především tehdy, když jsou na jedné straně některá území využívána nadměrně, tedy více, nežli je jejich únosná kapacita, naproti tomu jiná území využívána nejsou, jsou využívána nedostatečně nebo jsou využívána způsobem, který neodpovídá jejich potenciálu.

• Extenzivní zastavování území – suburbanizace, urban sprawl (sídelní kaše). – Vposledních cca patnácti letech jsme unás svědky překotného růstu obytné zástavby popřípadě pracovištních areálů „na zelené louce“ vzázemí velkých měst. Suburbanizace aurban sprawl spotřebovává části krajiny, které mohly být využívány například jako zemědělská půda nebo les. Zaniká tak přírodní prostředí aztrácí se jeho ekologická funkce. Rozsáhlá zastavěná území mohou způsobit změnu mikroklimatu, vyžadují napojení na inženýrské adopravní sítě svyvolanými provozními náklady na tyto infrastruktury av neposlední řadě též mění charakter krajiny, zpravidla khoršímu. Udržitelnou alternativou extenzivního zastavování krajiny je lepší využití zastavěného území, zejména pak využití ploch, které ztratily své původní využití, například opouštěných nebo málo využívaných výrobních ploch průmyslu, bývalých vojenských areálů apod.

• Nadměrná intenzita využívání zastavěného území. Tu zaznamenáváme vatraktivních částech měst, zejména jejich center, kde jsou například zastavovány vnitroblokové prostory, je snaha zvyšovat hladinu zástavby novostavbami nebo do střešních prostorů vestavovat další adalší byty akanceláře apodobně. Důsledkem tlaku na nadměrnou intenzifikaci využití vtakovýchto případech bývá zhoršení mikroklimatu nárůstem prašnosti, přesušeným vzduchem anebo přehříváním města vlétě – to vše zpravidla kvůli mizející zeleni. Také může dojít kzahlcování kanalizace při přívalových deštích, protože se voda na „tvrdých“ plochách střech, zpevněných nádvoří aparkovišť nemá kam vsakovat. Nárůstem počtu uživatelů takovýchto částí měst se dále zhoršuje dopravní situace anarůstá problém sparkováním. Vneposlední řadě také často dochází kpoškození estetické kvality místa. Druhotně může dojít až ke zhoršení atraktivity území, která byla prvotní příčinou nadměrného využívání území (srovnej výše uvedené podobenství tragédie obecní pastviny). Často uváděnou udržitelnou alternativou pro nadměrnou koncentraci vcentrech je polycentrický rozvoj, tedy rozvoj vdalších centrech, která přitáhnou část investorů anávštěvníků.

• Úpadek využívání zastavěného území je rubem předchozích dvou disparitních projevů, jejichž společným rysem byl neúměrný růst (extenzivní nebo intenzivní). Kneadekvátnímu nebo nedostatečnému využívání území může docházet místně, ale může postihovat icelá města aregiony. Prvotní příčinou bývá ztráta atraktivity území, která způsobí, že obyvatelé apodniky odcházejí do jiných atraktivnějších míst. Na jejich místo nejprve mohou přicházet příslušníci nižších sociálních vrstev améně úspěšné podniky, postupně ale iúspěšnější znich odcházejí jinam. Snižování sociálního statusu území doprovázejí další jevy nepříznivé pro jeho udržitelný rozvoj: zhoršuje se věková struktura obyvatel, zvyšuje se fluktuace uživatelů (roste podíl přechodného využití), zmenšující se počet zákazníků aoslabení jejich kupní síly vede kzavírání obchodů, provozoven služeb aškolských zařízení, zhoršuje se údržba objektů aveřejných prostranství. Typickým prostředím, kde ktěmto jevům dochází, jsou venkovská území mimo dosah větších center, ale icentra astarší čtvrtě některých měst.

– Brownfields jsou specifickým případem nevyužívání zastavěného území. Tento název se používá pro zastavěná území adalší plochy, které ztratily svoji původní funkci, abuď nejsou využívány vůbec, nebo jejich využití je nevhodné například vzhledem kjejich poloze. Velké množství ploch určených pro výrobu ztratilo svoji funkci ve starých průmyslových aglomeracích. Dalšími typickými plochami brownfieldů jsou nevyužívané části nádraží adalších drážních pozemků, areály bývalých kasáren apod. Největší počet nevyužívaných nebo jen částečně využívaných výrobních ploch zaznamenávají analýzy Czechinvestu na venkově, kde se převážně jedná oareály bývalých jednotných zemědělských družstev. Databázi brownfieldů viz [MPO, 2008].

Ztráta atraktivity aopuštěné zastavěné plochy jsou vážným problémem ve většině průmyslových zemí. Revitalizace („oživování“) těchto území je úkolem regionální aurbánní politiky států amůže být podporována ze strukturálních fondů EU.

• Nadměrná funkční specializace akoncentrace – jednostranný rozvoj pouze jediné funkce, koncentrace například kancelářských pracovišť nebo obchodů či volnočasových azábavních aktivit. Dále uvádíme typické příklady neúměrné funkční specializace vúzemí:

– Nevyváženost obytné apracovištní funkce vúzemí, tedy prostorové odloučení bydlení od pracovišť vkancelářích či průmyslu, zapříčiňuje vysoké náklady na dopravu mezi bydlišti apracovišti; tato doprava navíc zatěžuje životní prostředí. Monofunkční pracovištní anebo obytné zóny („noclehárny“) jsou problematické také zdalších hledisek: vněkterých obdobích dne či týdne jsou využívány pouze malou částí obyvatel, což může zhoršovat jejich bezpečnost avyvolává to náklady na jejich zabezpečení.

– Oddělování bydlení apracovišť mělo odůvodnění vminulosti, kdy většina lidí pracovala vprůmyslové výrobě svysokou mírou znečišťování životního prostředí emisemi ahlukem. Vsoučasném evropském městě, kde je těžký aznečišťující průmysl spíše výjimkou, má oddělování bydlení avýroby smysl pouze tam, kde je svýrobní činností spojen velký objem dopravy materiálů azboží. Ovyváženosti obytné apracovištní funkce pojednáme blíže včásti 7.3.1 Vyváženost pracovištní aobytné kapacity území.

– Špatná dostupnost obslužných infrastruktur (školských, zdravotnických akulturních zařízení, sociálních služeb, obchodů, veřejné správy atd.) zobytného území. Soustřeďování obslužných zařízení do center je logické apřirozené zhlediska ekonomiky jejich provozu adopravy do nich. Pokud ale obytné území nemá vokruhu pěší dostupnosti ani základní občanské vybavení každodenní potřeby, jako je mateřská azákladní škola, lékařská ordinace, obchody se zbožím každodenní potřeby apod., jsou obyvatelé nuceni do všech těchto zařízení dojíždět. To má negativní důsledky ekonomické (náklady na dopravu ačasové ztráty), sociální (například problémy sdostupností pro děti aseniory) iekologické (znečišťování prostředí dopravou).

Udržitelným řešením pro obytná území je pamatovat na umístění zařízení alespoň základního občanského vybavení aobytné části navrhovat sdostatečnou intenzitou zástavby, aby většina obyvatel bydlela vpěší docházkové vzdálenosti kzařízením základního občanského vybavení. Pro zpřístupnění vyšších zařízení občanského vybavení je pak třeba zajistit kvalitní obsluhu všech obytných území veřejnou dopravou, která všem obyvatelům tato zařízení zpřístupní. Odostupnosti obslužných infrastruktur pojednáme blíže včástech 6.2 Možné formy sociálně udržitelného uspořádání měst avenkovského prostředí a7.3.2 Přiměřená intenzita využití obytného území (obytná hustota).

Vedle disparit ve využívání území dochází ik dalším případům změn vúzemí, jejichž důsledky jsou problematické zhlediska udržitelného rozvoje:

• Fragmentace krajiny, tedy předělování, tříštění krajinného prostředí bariérami tvořenými zastavěnými plochami azejména liniovými stavbami dálnic, silnic, letišť, energetických vedení apod., zhoršuje prostupnost krajiny pro člověka ipro ostatní biologické druhy. Pro volně žijící živočichy se tak zhoršuje možnost opatřovat si potravu aje pro ně obtížnější migrovat, což může vést kzhoršení kvality jejich populace až kdegeneraci či (lokálnímu) vyhynutí některých druhů. Malé zbytkové „ostrovní“ plošky mezi fragmentujícími stavbami neposkytují dostatečný prostor pro životaschopný ekologický systém. Pro člověka mohou působit jako bariéry také jakékoliv velké uzavřené či neprostupné areály, například logistická centra, výrobní askladové areály, vojenská cvičiště, odkaliště, golfová hřiště či uzavřená ochranná pásma vodních zdrojů.

Je zřejmé, že výstavba vdosud neurbanizovaném území je nevyhnutelně spojena sfragmentací krajiny, ta ale může být vhodným prostorovým uspořádáním minimalizována. Liniová vedení dopravních popřípadě technických infrastruktur je například vhodné prostorově sdružovat do společných koridorů atam, kde je to potřebné, umožnit bezkolizní adostatečně komfortní přechod těchto koridorů – pro živočichy například tzv. ekoduktem.

• Problematické umísťování citlivých funkcí, zejména bydlení, do míst se zvýšenou hygienickou zátěží, zejména pak hlukem. Pokud dojde kumístění takové citlivé funkce do sousedství zdroje hluku nebo znečištění, může být ve výsledku ohrožena sama existence tohoto zdroje (továrna, hudební klub), případně může vzniknout potřeba nezanedbatelné investice zveřejných rozpočtů (protihluková opatření uželeznic akomunikací vyššího řádu), často vdůsledku soudních rozhodnutí (viz například [EPS, 2011]). Výsledkem může být narušení ekonomického pilíře udržitelného rozvoje azároveň hrozba narušení pilíře sociálního.

■ 1.2 Veřejné orgány audržitelný rozvoj

■ 1.2.1 Role veřejné správy aveřejného sektoru

Veřejný sektor má výlučné postavení mezi ostatními subjekty územního rozvoje. Jeho posláním je totiž zajistit ochranu aprosazování veřejného zájmu, ato třeba iproti dílčím zájmům ostatních subjektů rozvoje. Oobsahu arozsahu pojmu veřejný zájem io formách amožnostech, jakým způsobem veřejná správa aveřejný sektor mají své poslání naplňovat, se vede teoretický diskurz aprobíhá otom permanentní politická debata. Samotné poslání veřejného sektoru jako garanta veřejného zájmu je ale až na extrémní výjimky přijímáno jako nesporné.

Protože udržitelný rozvoj území ispolečenství vněm je ohniskem veřejného zájmu, musí být veřejná správa garantem udržitelného rozvoje. Činnosti ainstituce veřejného sektoru vytvářejí předpoklady apodmínky pro udržitelný rozvoj všude tam, kde je to potřeba azejména tam atehdy, kde akdyž spontánní vývoj vtržním prostředí či skupinové zájmy směřují knevyváženému rozvoji vrozporu sveřejným zájmem – kdisparitám.

Jakkoliv je udržitelný rozvoj nesporně veřejným zájmem sdíleným celým lidským společenstvím, zájmy dílčích společenství (obce, národa, jedné sociální skupiny apod.) mohou být odlišné ajejich prosazení představiteli tohoto společenství ve svých důsledcích může vytvářet disparity ve prospěch tohoto společenství na úkor jiných společenství, sociálních skupin, životního prostředí jiných lidí apod.

Malá Obec vzázemí velkého Města se rozhodla, že se stane „dobrou adresou“, kam se budou stěhovat majetní lidé. Vregulačním plánu, který si Obec pořídila, je stanovena minimální velikost pozemku pro výstavbu rodinného domu na 1200m2, aby se zabránilo přílivu méně majetných obyvatel, kteří si nemohou dovolit koupit tak velké pozemky. Lokality pro výstavbu rodinných domů jsou vymezeny tak, aby nová zástavba přiléhala klesu asousedila satraktivními polohami chráněného území přírody. Zastavěné území Obce se má rozšířit téměř na dvojnásobek, ale Obec nemá aani nehodlá zřídit pro nově příchozí obyvatele žádná školská zařízení; počítá se stím, že tuto starost převezmou na svá bedra okolní obce ablízké Město aže majetní obyvatelé Obce si své děti do škol dovezou autem. Největší investicí posledních let je golfové hřiště, které bývalý starosta prosadil navzdory negativnímu vlivu na územní systém ekologické stability doloženému provedenou expertizou. Vedení Obce aobyvatelé jím reprezentovaní tedy vcelku úspěšně prosadili svůj dílčí zájem na úkor obcí vokolí acelého regionu. Méně majetní ať se stěhují někam jinam ao silnice, po nichž jezdí obyvatelé naší Obce za prací apo nichž vozí své děti do škol ve Městě, ať pečuje kraj anebo stát.

■ 1.2.2 Pravomoci aprincipy rozhodování oudržitelném rozvoji

K ochraně aprosazení veřejného zájmu jsou veřejná správa adalší instituce veřejného sektoru vybaveny rozsáhlými pravomocemi – pro podmínky České republiky se jimi budeme zabývat vkapitole 2 Institucionální prostředí pro prosazování udržitelného rozvoje. Krealizaci veřejně prospěšných záměrů používá veřejný sektor finančních prostředků získaných formou daní, poplatků adalších plateb obyvatel aekonomických subjektů.

Svých pravomocí, zdrojů akapacit pro ochranu aprosazování veřejného zájmu využívá veřejný sektor několika způsoby:

• regulací chování subjektů rozvoje prostřednictvím právních předpisů (včetně územního plánování), rozhodováním ve správních řízeních (například územní řízení);

• nepřímo pomocí finančních nástrojů – stimulů azpoplatnění, například daněmi, poplatky nebo naopak dotacemi apříspěvky;

• aktivním vstupem do rozvoje jako investor, provozovatel zařízení, poskytovatel služeb; typickou oblastí pro aktivní roli veřejného sektoru jsou veřejné infrastruktury (dopravní sítě azařízení, technické vybavení, občanské vybavení, veřejná prostranství) aveřejné služby; mimoto mohou stát, obce, popřípadě regiony být významnými vlastníky řady pozemků astaveb pro nejrůznější účely.

Kromě těchto tradičních způsobů ochrany aprosazování veřejného zájmu vzrůstá význam tzv. „měkkých“ forem – organizační činnosti, poskytování informací dalším subjektům rozvoje vúzemí apartnerská spolupráce snimi.

Skutečnost, že dílčí zájmy společenství na různých úrovních mohou být rozporné až protichůdné, vede vprávních předpisech kpřesnému vymezování pravomocí jednotlivých stupňů územní samosprávy při rozhodování orozvoji: zpravidla platí princip nadřazenosti zájmu širšího celku nad dílčím zájmem menšího společenství.

Princip subsidiarity je komplementární kprincipu nadřazenosti. Podle tohoto principu se mají rozhodnutí veřejného sektoru přijímat na nejnižší vhodné úrovni, kde lze ošetřit veřejný zájem. To zároveň znamená, že pokud jsou rozhodnutí činěna na úrovni nižší, než je úroveň, kde ještě lze postihnout možné negativní externality (vnější účinky), hrozí, že nebudou patřičně zváženy všechny vlivy na udržitelný rozvoj. Vtakovém případě mohou vznikat disparity vširším kontextu, způsobené sledováním dílčích místních zájmů.

Jakkoliv silná pravomoc obcí, regionů astátu jako představitelů veřejného zájmu by ale asi nepostačovala kúčinné regulaci zájmů silných soukromých, povýtce ziskově orientovaných vlastníků ainvestorů popřípadě jejich zájmových skupin, pokud by veřejná moc jednala bez ohledu na potřeby amožnosti širšího okruhu idrobných vlastníků ainvestorů, kteří jsou ve svém součtu hlavními realizátory změn vúzemí.

Nástupem globálních ekonomických hráčů se vposlední době stírá dřívější jasně vymezená hranice mezi veřejným sektorem jako garantem veřejného zájmu asoukromým sektorem. Poslání veřejného sektoru se přesouvá od zajišťování veřejného zájmu kvytváření prostoru pro sdílenou odpovědnost veřejných orgánů apodnikatelů za udržitelný rozvoj. Partnery veřejné správy jsou při tom nejrůznější korporace aasociace podnikatelů, reprezentanti globálních ekonomických hráčů vúzemí aobčanská sdružení, která vdaném území působí. Všichni aktéři rozvoje se tak stávají součástí procesu plánování rozvoje aměli by se stát ispolugaranty implementace změn vúzemí: měli by tedy sdílet odpovědnost za udržitelný rozvoj území vmíře, kterou se na jeho rozvoji aužívání podílejí.

Pro princip sdílené pravomoci azodpovědnosti mezi různými úrovněmi veřejné správy amezi veřejným asoukromým sektorem se užívá anglický termín governance, jehož nepřesný český ekvivalent je „vládnutí“ amnohem výstižnější apřesnější je „správa veřejných věcí“. Tradiční hierarchické rozhodovací systémy vlády vybudované na mocenské pyramidě pravomocí azodpovědností se do značné míry přeměňují do sítí vzájemných vztahů závislosti aovlivňování mezi partnery vládnutí / governance (srovnej například [Castells, 1996]). Tyto sítě propojují aktéry rozvoje vertikálně – například různé úrovně veřejné správy, ale také horizontálně – různé odbory veřejné správy aveřejný aprivátní sektor navzájem. Formy propojení mohou být institucionalizovány vpředpisech, dohodách či smlouvách (například opartnerství), ale vznikají také neformálně.

Hledání aprosazování dlouhodobě udržitelného avyváženého rozvoje je nikdy nekončícím procesem, který má vdemokraciích podobu politické aodborné diskuse. Vpolitické diskusi se střetají dílčí zájmy adochází ke konfrontaci subjektivních askupinových hodnot, které jsou specifické pro dané území aokruh zainteresovaných subjektů. Míra nerovnosti anerovnováhy (zejména sociálních aekonomických disparit), která je považována daným společenstvím za únosnou, je tedy specifická vmístě ačase aje podmíněna sdílenými hodnotami azvyklostmi společenství.

Pro kvalifikované rozhodování oudržitelném rozvoji území by měly být brány vpotaz všechny důležité – zejména vnější – vazby arelevantní odborné informace odlouhodobých důsledcích tohoto rozhodování. Diskuse předcházející rozhodnutím by neměla sledovat pouze krátkodobá, oportunní hlediska. Rozhodnutí by se měla opírat onázory asdílené hodnoty všech, kteří území obývají anebo užívají. Problematice moderování této diskuse anástrojů ametod participace umožňujících zahrnutí všech důležitých zájmů ajejich nositelů do procesu plánování se podrobně věnuje kapitola číslo 11 Participace jako nástroj udržitelného plánování aodstraňování disparit vúzemí.

■ 1.2.3 Institucionální kapacita veřejné správy

Přesunem od hierarchické vlády kdobré „správě veřejných věcí / governance“ vsítích vztahů veřejných asoukromých subjektů nabývá na významu vedle formálních pravomocí svěřených jednotlivým institucím veřejné správy také jejich institucionální kapacita, někdy též pojmenovávaná jako institucionální kapitál. Institucionální kapacita se vztahuje ke schopnosti orgánů veřejné správy (státu, regionů aobcí) jako představitelů aprosazovatelů veřejného zájmu kvalifikovaně reagovat na změny životního prostředí, společnosti aekonomiky, vco největší míře tyto změny včas předvídat, snižovat rizika azvládat hrozby, které jsou stěmito změnami spojené, a pro dosahování svých cílů vytvářet co nejlepší podmínky.

Tématem institucionální kapacity se zabývá teorie „spolupracujícího plánování“ (collaborative planning) spojená se jmény Patsy Healey aJudith Innes. Podle [Healey 1997:311] spočívá institucionální kapacita ve „schopnosti [veřejné správy] vytvářet vztahové vazby apřekračovat kulturní bariéry, organizační rozdělení anedostatky ve vymezení pravomocí“. Budování institucionální kapacity územní veřejné správy spočívá vposilování zdrojů vědění, vztahů ave schopnosti mobilizovat dostupné zdroje [Healey et al, 2003: 63-65].

Veřejná správa svysokou institucionální kapacitou bude zřejmě podstatně efektivnější vkomunikaci se všemi dotčenými subjekty ve spravovaném území abude schopna získávat, zpracovávat avyhodnocovat všechny informace potřebné pro kvalifikované rozhodování. Úředníci institucionálně kapacitní veřejné správy budou zajisté znalí adbalí všech předpisů, především ale budou schopni tyto předpisy kvalifikovaně využívat vsouladu sposláním veřejné správy – namísto formálního dodržování paragrafů je budou schopni uplatňovat aprosazovat ve veřejnému zájmu.

V evropském srovnání jsou za státy snejvyšší institucionální kapacitou veřejné správy považovány například skandinávské země, Spojené království, Francie, Nizozemsko aNěmecko. Struktura aorganizace veřejné správy azpůsob vládnutí („kultura vládnutí“) se přitom vmnoha ohledech mezi těmito zeměmi výrazně odlišují. Asi ne náhodou se ale ve všech případech jedná ozemě snejvyšší kvalitou života.

Jestliže pro zajištění transferu technologického know-how zjedné země či regionu do jiné je zapotřebí několika měsíců či let, ke změně institucionální kapacity veřejné správy na vyšší úroveň je potřeba alespoň jedné či dvou generací. Transfer technologického know-how se totiž týká vedle vlastní technologie jen určité úzké, jasně vymezené skupiny těch, kdo snovou technologií pracují popřípadě ji udržují. Institucionální kapacita ale spočívá nejen na kvalitě institucí vlastní veřejné správy (úředníků, předpisů, vybavení), ale také na postavení veřejné správy jako součásti „kultury vládnutí“ ve společnosti av tom, do jaké míry jsou lidé připraveni instituce veřejné správy přijímat arespektovat ajak se lidé sami angažují vpodpoře aprosazování udržitelného rozvoje.

■ 1.3 Udržitelné plánování amanagement rozvoje území

■ 1.3.1 Analýza, vize akoncepce rozvoje

Na počátku každého plánování musí být důkladná analýza obce či regionu, který je předmětem plánování. Pro analýzu potřebujeme shromáždit řadu „tvrdých“ dat: mnoho znich lze získat zveřejných zdrojů, jako jsou statistické údaje Českého statistického úřadu, výsledky sčítání lidu, domů abytů, data Úřadů práce av neposlední řadě podklady pro hodnocení udržitelného rozvoje území vúzemně analytických podkladech (viz dále část 2.5.3). Některá „tvrdá“ data apředevším „měkká“ data onázorech obyvatel, podnikatelů adalších uživatelů území ale musíme získat vlastními průzkumy ašetřeními.

Shromáždění avyhodnocení dat je ale jen počátkem analýzy. Zdat je třeba vytěžit relevantní informace, které potřebujeme, aby naše vize ana ni navazující plánování arozhodování stály na reálném základu. Informace budou vypovídat ostavu, ve kterém se nachází předmětné území aspolečenství jeho uživatelů, ale měly by také naznačit možné směry budoucího vývoje. Ty ovšem nikdo přesně nedokáže určit. Proto se pro popis možného budoucího vývoje často vytvářejí namísto jednoznačných prognóz spíše variantní scénáře, které vznikají různými kombinacemi klíčových rozvojových faktorů.

Jak shromáždění dat („průzkumy“) tak vypracování analýz ascénářů jsou náročné činnosti, které nelze kvalifikovaně provést bez účasti odborníků. Na druhé straně by se ale na těchto činnostech měli účastnit iobčané adalší uživatelé předmětného území.

Důkladná analýza, na níž se podíleli také občané adalší uživatelé území, je východiskem pro dohadování ovizi toho, jak má území aživot vněm vypadat vbudoucnosti. Pouze tehdy, pokud se společenství shodne na tom, kam chce dospět, jakého cíle chce dosáhnout, může efektivně směrovat svá jednotlivá operativní rozhodnutí. Oportunní rozhodování bez jasných cílů ajednotící vize může být vcelku úspěšné, pokud se týká jen drobných změn apokud se odehrává vklidných dobách, kdy nedochází kvelkým změnám akdy společenství obyvatel nemusí čelit větším výzvám. Naše současnost ktakovýmto časům ale zřejmě nepatří.

Od vize ocharakteru obce či regionu se odvíjejí konkrétní požadavky týkající se jednotlivých pilířů udržitelného rozvoje avyváženosti mezi nimi. Přitom hrají důležitou roli priority, které vyplývají ze sdílené vize. Například úvaha ovztahu environmentálního aekonomického pilíře by pozbyla smyslu ve chvíli, kdyby se společenství obce nedokázalo sjednotit vtom, zda se chce stát centrem péče ozdraví arekreace anebo zda sází na prosperitu založenou na průmyslové výrobě. Většině regionů spíše odpovídá vyvážený rozvoj spřiměřeným zastoupením pracovišť ve spíše diverzifikované ekonomické struktuře. Existují ale typy obcí či mikroregionů specializované na určité činnosti, srůznými požadavky na další udržitelný rozvoj. Požadavky na jednotlivé pilíře se poté mohou značně odlišovat vpřípadě tak výrazně odlišných vizí rozvoje obce, jako vize lázeňského města, centra zimního turistického ruchu, průmyslového města nebo rezidenčního satelitu.

Podobně jako uautomobilů neočekáváme, že by bylo možné kombinovat nákladní auto sluxusní limuzínou, stejně tak vize obce nemůže reálně zároveň obsahovat rozsáhlou výstavbu nových obytných domů, založení rozvojových ploch pro výrobu asklady, apřitom si představovat, že zůstane zachován dosavadní poklidný charakter vesnice, kde se všichni znají. Naplnění priorit, které vize sleduje, nutně znamená, že bude potřeba vzdát se jiných, alternativních priorit, které jsou buď snaší vizí vpřímém střetu nebo na které prostě už „nezbude“.

Na vizi, která vyjadřuje, co chceme, jakou obec či region chceme mít vbudoucnosti, navazuje koncepce rozvoje obce nebo regionu. Vzniká zpravidla jako dílo týmu odborníků různých profesí podle zaměření plánu apodle specifik řešeného území. Zkoncepce rozvoje se pak mohou odvíjet konkrétní aktivity (projekty).

Žádné území neleží ve vzduchoprázdnu, proto budoucí charakter obce či regionu ajejich udržitelný rozvoj se budou odvíjet také od jejich vztahu sokolím ana vzájemné koordinaci sokolními obcemi či regiony. Uskutečnění vize akoncepce rozvoje je tedy vždy podmíněno izměnami, ke kterým dochází nebo má dojít vokolí předmětného území. Koncepce musí být natolik robustní, aby byla schopna realizace ipokud dojde ke změně vnějších podmínek.

■ 1.3.2 Formy plánování rozvoje území

Uskutečnění vize udržitelného rozvoje odpovídajícího charakteru území vyžaduje cílevědomé úsilí asystematickou koordinaci všech záměrů na změny vpředmětném území. Ktomu si každé moderní společenství (země, region, obec) vytváří potřebné institucionální prostředky zpravidla vrámci právních předpisů státu. Evropská unie shrnuje tyto prostředky, jež se vjednotlivých evropských zemích liší ve svých pojmenováních, obsahu ipravomocích, pod společné pojmenování prostorové plánování.

Prostorové plánování

Prostorové plánování se vztahuje kpostupům používaným především ve veřejném sektoru kovlivňování rozmístění činností vprostoru do budoucnosti. Jeho cílem je dosáhnout racionálního uspořádání území co do jeho funkcí ajejich vzájemných vazeb, rovnováhy mezi požadavky na stavební rozvoj apotřebou ochrany životního prostředí, jakož isociálních aekonomických cílů. Prostorové plánování zahrnuje nástroje pro koordinaci prostorových dopadů jiných oborových politik, pro dosažení rovnoměrnějšího rozložení hospodářského rozvoje mezi regiony nežli by tomu bylo vdůsledku působení tržních sil apro regulaci změn využití území astaveb. […]

Prostorové plánování zahrnuje prvky národního amezinárodního / přeshraničního plánování, regionální politiky apodrobného plánování využití území. Národní prostorové plánování obsahuje obecné rozvojové rámce nebo perspektivy pro řízení prostorového rozvoje aprostorové plány nižší úrovně. Tyto perspektivy zpravidla obsahují „nadnárodní“ rozměr, vjehož rámci se snaží interpretovat důsledky širšího územního rozvoje pro stát. Národní prostorové plánování též zahrnuje celostátní směrnice nebo plány, které samy osobě nemusí mít prostorový rozměr, ale které vymezují pole pro rozhodování plánů na regionální amístní úrovni. Na této úrovni jsou perspektivy asměrnice těsně propojeny se sociálními ahospodářskými politikami vlád asnaží se koordinovat činnosti napříč obory / sektory.

Regionální politika – (někdy pojmenovávána jako národní / regionální plánování) usiluje ovlivňovat rozmísťování hospodářských aktivit aspolečenského blahobytu mezi regiony tak, aby se snížily nerovnosti rozvoje. Nositelem regionální politiky jsou zpravidla národní vlády. Mezi nástroje regionální politiky mohou patřit přímé investice do fyzických nebo sociálních infrastruktur, daňové zvýhodnění pro ovlivnění alokačního rozhodování firem aúlevy zregulace vproblémových územích společně spřísnější regulací vúzemích s„nadměrnou“ poptávkou. Na evropské úrovni hrají významnou roli strukturální fondy EU.

Regionální plánování se zpravidla pokouší formovat rozvojové uspořádání vregionech prostřednictvím strategií, které propojují fyzické změny sekonomickou asociální politikou. Regionální plánování operuje na úrovni nižší nežli je celostátní, ale vyšší nežli místní. Může být uskutečňováno pro správní území krajů nebo provincií anebo pro funkční plánovací území jako jsou například „městské regiony“. Regionální plánování integruje prostorové důsledky azáměry národní politiky vpodmínkách jednotlivých lokalit. Může operovat na různých úrovních vrámci téhož území, takže pak například sub-regionální plánování probíhá vrámci území řešeného regionálním plánováním. Nástroje regionálního plánování jsou vyjádřeny formou plánů, ale jsou strategické ajen zřídka specifické pro konkrétní místo.

Plánování využití území neboli územní plánování4 operuje na úrovni obcí. Je určeno kregulaci změny využití území anemovitostí. Nástroje tohoto druhu atéto úrovně plánování se vztahují ke konkrétnímu místu amohou obsahovat podrobná ustanovení pro využití území anemovitostí, formy apodrobné navrhování budov, zachování aochrany stavebních akrajinných hodnot avýstavbu staveb. Nástroje územního plánování mohou být vyjádřeny různými formami od obecných rámců pro rozsáhlá území až kdetailním regulativům určujícím přesná pravidla pro výstavbu pro každý stavební pozemek. Některé členské státy EU mají též obecné předpisy nebo normy scelostátní nebo regionální platností, jimiž se formuje výstavba aformy zástavby.

Zdroj: The EU compendium of spatial planning systems and policies [CEC, 1997: 24-25]

4 V originálním textu „physical planning“.

V České republice se soubor institucionálních prostředků, které můžeme zahrnout pod prostorové plánování, skládá zúzemního plánování amanagementu regionálního rozvoje. Kraje aobce pořizují politiky rozvoje pro své územní obvody; často přitom postupují metodami strategického plánování.

Územní plánování má vnašich podmínkách dlouhou tradici akontinuitu. Většina našich měst byla plánovitě založena („vysazena“) ve 13. a14. století za tzv. Přemyslovské kolonizace. Využití městského území upravovaly zakládací listiny aměstská práva, přičemž rozvržení ploch pro zástavbu ajednotlivé funkce bývalo integrální součástí těchto dokumentů. Asi nejstarším dochovaným stavebním řádem je stavební řád města Jihlavy zroku 1270 vydaný Přemyslem Otakarem II.

Od počátku 19. století se pro rozšíření apřestavbu měst běžně používají mapové podklady. Roku 1815 byl vydán říšský zákon, který delegoval regulaci stavebního vývoje na stavební úřady městských obcí. Teprve v80. letech 19. století ale začala být aktuální problematika vymezování nových ploch pro zástavbu respektive pro asanační přestavby. Řada stavebních zákonů ařádů pro jednotlivé země avýznamná města dnešní České republiky ztéto doby obsahuje ustanovení otzv. plánech polohy, které měly zaznamenávat polohu budov, pozemků, stok apotrubí ajejich výškové úrovně ve stávajícím zastavěném území. Pro výstavbu na nových plochách či přestavbu byly pořizovány tzv. upravovací plány, které vymezovaly bloky zástavby ajejich parcelaci, stanovily polohu průčelí staveb aformu zástavby [Zákrejs, 1925]. Tato úprava sjistými obměnami přetrvala přes celé období První republiky až do roku 1949. Tehdy byl vydán první celostátní zákon oúzemním plánování avýstavbě obcí, který mimo jiné nově zavedl pojmy územní plánování aúzemní plán. Systém územního plánování se hierarchizoval do regionální, místní apodrobné úrovně, přičemž obce ztratily rozhodující podíl vlivu na rozvoj svého území. Územní plánování se stalo jen prodlouženou rukou státního hospodářského plánování. Tento stav trval vpodstatě až do roku 1990, odkdy se územní plánování postupnými úpravami stavebního zákona (původně zroku 1976) začalo adaptovat na podmínky svobodného podnikání ademokratického politického uspořádání. (pokračování)

Vedle územních plánů začala v90. letech 20. století řada měst pořizovat také strategické plány, inspirované zplánování zejména severoamerických abritských měst. Tyto plány se snažily nahradit chybějící vazby územního plánování na rozhodování jednotlivých subjektů územního rozvoje, jak se projevily po zániku centrálního státního plánování.

Institucionálním prostředím – především vztahům předpisů upravujících programy rozvoje aúzemní plánování kudržitelnému rozvoji – se zabývá dopodrobna následující kapitola 2 Institucionální prostředí pro prosazování udržitelného rozvoje. Problematice regionálního rozvoje se pak věnuje kapitola 8 Regionální rozvoj akoordinace udržitelného rozvoje.

■ 1.3.3 Změny podmínek aagend pro plánování rozvoje území

Historie konverze londýnských doků

Změny úkolů pro plánování

Literatura