Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Lukáš Urban, PhD.

SOCIOLOGIE TROCHU JINAK
2., rozšířené vydání

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4582. publikaci

Recenzoval:
PhDr. Petr Nesvadba, CSc.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Štěpán Filčík
Ilustrace Mgr. Zdeněk Prošek
Počet stran 272
Vydání 1., 2011

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2011

ISBN 978–80-247–3176-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7202-8 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7203-5 pro formát EPUB

1. O vědě a vědeckém myšlení

Věda

(1) Nepřetržitý, společensky podmíněný proces systematického racionálního poznávání přírody, společnosti a myšlení; (2) souhrn všech činností a výsledků takových činností, které jsou spojeny se získáváním, formulací a aplikací informací označovaných jako poznání skutečnosti (též vědění), a to při splnění určitých kritérií.

Vědecké myšlení

Systematická a systematizovaná poznávací a vysvětlující činnost, která dbá zejména na logickou konzistenci, ověřitelnost a dokazatelnost svých tvrzení, čímž se programově snaží exponenciálně se přibližovat k pravdě.

Vědecké paradigma

(1) Příklad pro provedení určitého výzkumného přístupu, provedení určité metody nebo návod, podle kterého má být provedena nějaká vědecká analýza; (2) v jisté době převládající názor přijímaný badateli určité vědecké disciplíny za vzorový.

Hypotéza

(1) Domněnka; (2) empiricky ověřitelná výpověď, která deklarací vlastností prvků, respektive formulací potenciálních souvislostí a důsledků, směřuje ke konstatování nějaké pravidelné zákonitosti; (3) podmíněně pravdivý výrok o vztahu mezi dvěma či více jevy, o existenci nějakého faktu, fenoménu nebo procesu a jejich příčinách, o jejich změnách atd.

Zdroj: Jandourek, J. Sociologický slovník, s. 100, 101.

Reichel, J. Kapitoly metodologie sociálních výzkumů, s. 11–20, 59–62. <http://cs.wikipedia.org/wiki/V%C4%9Bda>

1.1 Člověk jako bytost tázající se

Člověk je bytostí, která se dožaduje poznání smyslu své existence. Absence smyslu – nesmyslnost – jej totiž vrhá do nejistoty. Snaha vnést do světa určitý smysluplný řád a vysvětlovat si okolní dění se zdá být lidskou přirozeností, a není tedy jenom výsostným posláním moderní vědy. Vzpomeňme například na dávný zrod mýtů, náboženství, umění, filosofie nebo ideologií. Ty jsou přece mnohem staršího data než většina moderních věd, zejména pak těch společenských. Otázka proč při pohledu na okolní svět se tak jeví jako jedna z lidskému druhu nejvlastnějších a nejdůležitějších. Nebo by tomu tak alespoň mělo být. Protože pro člověka i společnost asi není nic horšího než absence tázání, rezignace na hledání smyslu své existence a přemýšlení o něm, tj. jakési bezesmyslné brouzdání životem. Taková strategie totiž způsobuje, že se z člověka – režiséra a scénáristy vlastního života – stane spíše frenetický konzument vydistribuovaných zdrojů zážitků. Způsobuje, že se pověstná „taková je doba“ zmocní biografie člověka a začne ho stavět před zdánlivě hotové věci bez možnosti svobodné volby, začne mu omezovat právo na „jiné a lepší“. Nastane tak stav, kdy život začne žít člověka a ten přestane být dospělým správcem sebe sama. Život, byť plný rozporů a nejasností, je zkrátka dar a výzva zároveň a záleží jenom na nás, jak je využijeme a jaký tím dáme životu smysl.

1.2 Pluralita interpretací světa

Pohledy na svět a jeho interpretace mohou být různé. Mytické, náboženské, přírodně-vědecké, společensko-vědní, technicistní, politicko-ideologické nebo laicky prosté (prosté ve smyslu neukotvené a těkavé, zjednodušeně přímočaré; paradoxně zrovna ty bývají názorově a emocionálně „velmi silné“ a zatvrzelé). Každá z uvedených optik má svoji platnost, otevřenost, způsob argumentace, pracuje s jistou mírou exaktnosti, má specifické vstupy a myšlenkové předpoklady. Každá má rovněž osobité výstupy a charakter předkládaných vysvětlení.

Z toho vyplývá, že správné je vědu vnímat jako „pouze“ jeden z řady narativních příběhů1 lidské existence. Je příběhem, který nám nabízí rozumové a logicky nerozporuplné vysvětlení reality. Nelze ji brát jako nástroj na odhalování absolutních pravd, jako nabubřelé, neomylné a fanaticky uctívané dogma s patentem na vysvětlení všeho.2 Ale určitě je správné ji chápat jako projev svobodného a zvídavého ducha.

Z výše napsaného lze vyvodit následující závěry:

Mezi vědou a ostatními naracemi je rozdíl. Bylo by nemoudré jednu zavrhnout, druhou slepě vyzdvihovat, jedné se smát a druhé se servilně klanět. Každá z nich nabízí určité odpovědi na otázku po smyslu našeho života a návody k „uchopování“ či „osvojování si“ světa. Odlišují se ale způsobem, kterým tak činí, a nástroji, které k tomu používají. Vycházejí z jiných předpokladů a osou jsou jim i rozdílné oblasti života.

Jak vědy přírodní (též exaktní), tak vědy humanitní vycházejí z následujících postulátů3:

postulát logické konzistence – požadavek vnitřní nerozporuplnosti vlastních tvrzení;

postulát intersubjektivní ověřitelnosti a kontrolovatelnosti předkládaných tvrzení – požadavek kritičnosti a otevřenosti odborné oponentuře;

postulát verifikovatelnosti a falzifikovatelnosti jednotlivých tvrzení – požadavek práce s výroky, kterým lze přisoudit pravdivostní hodnotu (více viz podkapitola 1.3 Základní vědecké pojmy);

postulát strukturálnosti – požadavek pečlivé uspořádanosti, funkčnosti a logické propojenosti (nutnosti) jednotlivých tvrzení;

postulát nomologičnosti – požadavek formulace vědeckých zákonů nabízejících zobecňující vysvětlení (explanaci) a predikci (viz níže);

postulát predikce – požadavek schopnosti na základě poznání minulosti předvídat (do jisté míry) budoucí události;

postulát možnosti vývoje – přeformulování vědeckých hypotéz.4

Další závěr by mohl znít následovně. Nepřeceňujme ješitně potenciál vědy a vědců, respektive používejme vědu odpovědnými způsoby a na místech, kde je to vhodné. Pamatujme, že věda sama o sobě není nebezpečná, jak tvrdí někteří, ale nebezpečné rozhodně mohou být způsoby, jakými lidé využívají jejích výsledků.5

„Vědění je moc.“

Francis Bacon6

Berme vážně pluralitu pohledů na svět a buďme otevření různým alternativním interpretacím. Přitom mějme na paměti skutečnost, že jakou interpretaci nebo kterou z jejích kombinací se rozhodneme v životě používat (ano, i vědec přece může žít a praktikovat náboženskou víru!), tak to už je jenom naše volba, naše zodpovědnost a riziko. Pokud se rozhodneme pro vnímání pouze jedné perspektivy života, tedy pro jednostrannost, vystavujeme se nebezpečí přehlížení pověstných „druhých“ stran mincí.

„Barvoslepost pramení z blbosti.Kéž by se všichni naučili samostatně myslet.“

Alfréd Radok7

Přes učiněný apel na toleranci a otevřenost ducha i duše člověka je třeba zdůraznit, že ne každý pohled na svět lze považovat za rovnocenný ostatním. Vzájemně si jsou rovny pouze ve své legitimitě ve smyslu práva na existenci a vyslovení. Každá interpretace je jinak užitečná, více či méně legální a demokratická, spekulativní a na objektivních poznatcích (faktech) stojící. Co je však správné při hledání smyslů a putování za ideálem pravdy respektovat bezvýhradně, je pluralita východisek. To ale neznamená, že se na základě tohoto postulátu začneme vztahovat ke světu prostřednictvím nihilistického koktejlu z dílčích poznání pravdy, účelových polopravd a evidentních hloupostí obohacených logice se příčícími pověrami.8

„Vím, že myslí-li si a říká-li někdo něco jiného než já, může to být prostě jen tím, že se dívá z jiného místa, jiné perspektivy, jiné tradice a jiné zkušenosti, že se vyjadřuje v jiném ,jazyce‘ – že tedy různost našich pohledů a výpovědí vůbec nemusí vyvracet ani můj, ani jeho nárok na pravdu a zpochybňovat jeho či mou čestnost a upřímnost. Vím také, že toto poznání nemusí vést k pohodlně rezignujícímu relativismu (,každý má svou pravdu‘), nýbrž spíš k snaze rozšířit si vzájemným rozhovorem a sdílením zkušeností své vlastní, vždy nutně omezené horizonty a v rozhovoru s druhým lépe poznat i sebe sama.“

Tomáš Halík, Dotkni se ran. Spiritualita nelhostejnosti, s. 15

V čem ještě spočívají specifika vědecké interpretace světa, čím ještě se odlišuje vědecký obraz světa od jiných? Čemu nás věda učí a k čemu nám je dobrá?

Věda je racionální metodou (z lat. methodus, čes. cesta za něčím) poznávání reality. Činí tak pomocí disciplinovaného smyslového pozorování, rozvažování nebo experimentu. Týká se výlučně faktů, které se odehrávají ve světě. A její tvrzení mají objektivní charakter.9

Věda člověka učí umění se zastavit, ztišit, naslouchat a rozlišovat v životě mezi podstatným a nepodstatným.

Věda bojuje s předsudky a stereotypy, s přeceňováním poznání zprostředkovaného výhradně vlastní běžnou zkušeností, respektive mínění (zdání, řec. doxa) nekriticky přebíraným od druhých lidí. Má na paměti, že lidské vnímání zevšeobecňuje, zjednodušuje a kategorizuje, že má tendenci myslet v rámci protikladných pólů (ano/ne, levice/pravice, s námi / proti nám…), čímž staví některé věci a některé lidi proti sobě do nesmiřitelných pozic. Ale realita taková nebývá a věda před tím systematicky varuje. Věda obrušuje hrany kategorického vnímání reality a učí nacházet dělicí hranice i uvnitř námi vytvořených ideálních typů. Správně tuší, že žít v modu buď a nebo znamená žít v intolerantní jistotě a klamu. (Ale s vědomím toho, že v životě mohou nastat také mezní situace, kdy jinou šanci než volbu ze dvou variant nemáme.)

Věda brojí proti lacinému apriorismu, proti dogmatickým konstrukcím života, které legitimizují sebe sama prázdnými frázemi typu „je všeobecně známo…, každý přece ví…, to je přece jasné…, je evidentní, že…, je veřejným tajemstvím…, odjakživa platilo…“. Věda tedy stojí na otevřeném životním postoji a na odvaze člověka setrvávat v otázce.

Věda nás vybavuje poznáním. Varuje před naivním a nekritickým přikývnutím světu, díky kterému by se začal člověk v realitě jakoby bezstarostně a s úsměvem rozpouštět. Je sice pravda, že přemýšlení někdy může bolet, ale zároveň se jedná o jeden ze základních předpokladů naší svobodné existence.

Skutečnost nemá dno, nemá konec. Je radikálně otevřená. To znamená, že logicky taková musí být i věda skutečnost reflektující. Zároveň taková musí být i mysl a srdce člověka-vědce. Navíc by mu nemělo činit problém přijmout fakt, že se neumí vlámat do všeho, zmocnit se veškerých tajemství, ovládnout je a „být s nimi jednou provždy hotov“.

Věda by měla vést člověka k pokoře10 a úctě k moudrosti ve stylu hlubokého pochopení Sokratovy myšlenky „vím, že nic nevím“. Vždyť každé dílčí prohloubení našeho poznání „jenom“ objevuje nové otázky a další problémy, ukazuje člověku, co všechno ještě neví a jak málo toho ve skutečnosti vlastně ví. Moudrý člověk si uvědomuje, že odpovědné poznávání není žádnou „dobyvačnou výpravou“, ale spíše fascinujícím putováním za unikajícími horizonty.

1.3 Základní vědecké pojmy

Klíčovými prvky každé vědy jsou paradigmata a hypotézy.

Nejprve stručně k paradigmatům, která budou podrobněji rozebrána ve třetí kapitole věnované sociologické teorii. Slovo paradigma (z řec. paradeigma, čes. vzor), zpopularizované v šedesátých letech 20. století dílem amerického filosofa Thomase Kuhna11, ve vědě označuje v jistém čase (nebo v určité vědecké skupině) převládající způsob nahlížení a interpretace reality (optika), dominující způsob vidění a vnímání světa (autorita). Jde o jakousi základovou desku (platformu, předporozumění) té které vědy nebo části vědecké obce. Paradigma určuje, co si zasluhuje pozornost „publika“ (problematika, předmět), jak to bude analyzováno a proč (metodologie), z jakých poznatků se bude vycházet (teorie) a jakým jazykem se dané vysvětlí (terminologie).12 Živých a praktikovaných paradigmat může být ve vědě hned několik najednou.

„… o světě nemluvíme pomocí vět pravdivých, ale relevantních. Volíme určitá hlediska, dáváme přednost určitým detailům před jinými, naše výpovědi vede vždy nějaké toto je důležitější než tamto, protože máme nějakou bio-graficko-logickou konstituci […] výrokům nelze porozumět než v jejich relevanci a každá relevance je rétorická konstrukce […] výrok máme za objektivní ne proto, že postihl nějakou podstatu věci, ale proto, že jeho relevanci sdílí velký počet lidí, a proto je snadné se na něm dohodnout.“

Václav Bělohradský, Postsekulární společnost III,Ostrov nenulových stupňů řeči13

Co tedy činí jednu konkrétní vědu nezaměnitelnou s ostatními vědeckými disciplínami, a nakonec i zdravým selským rozumem (angl. common sense)? Jsou to:

specifický předmět studia,14

nepřenositelná a obsahově jednoznačná terminologie,

vlastní metodologie a teorie,

systematizace poznatků, která odráží také funkce a smysl jejího praktikování.

Vědeckými hypotézami (z řec. hypothesis, čes. domněnka, předpoklad) se rozumí výchozí, dosud neprokázaná tvrzení, která dále rozvíjíme, abychom příčinně vysvětlili určité dění nebo úkazy. Chápat je lze rovněž jako předpovědi a potenciální vysvětlení toho, co se za určitých podmínek děje. V žádném případě nejde o laciné obecné pravdy, obyčejné spekulace nebo naivně subjektivní soudy. Vědecká hypotéza musí stát na faktech (elementárních a neotřesitelných tvrzeních o /ne/existenci něčeho) a být s nimi v souladu. Ostatně jako celá vědecká teorie. Dále musí být vědecká hypotéza testovatelná, nebo-li mít ověřitelnou platnost.

Teorie poznání rozeznává dvě základní metody empirického ověřování platnosti hypotéz. Tou první je metoda verifikace, nebo-li metoda dokazování pravdivosti hypotéz prostřednictvím předkládání důkazů, které je potvrzují. Odpovědný vědec však musí být schopen správnost svých tvrzení nejenom potvrzovat, ale musí být ochoten je také sebekriticky korigovat, případně zavrhovat. Proto teorie připouští i protikladnou metodu falzifikace hypotéz (z lat. falsus, čes. nepravdivý; resp. lat. falsum facere, čes. učinit nepravdivým), tedy postup jejich cíleného vyvracení empirickými výpověďmi, tj. hledání podmínek neplatnosti daných hypotéz. Významným teoretikem tohoto myšlenkového postupu byl rakouský filosof a sociolog Karl R. Popper15. Známá je v této souvislosti jeho kritika ideologií, které obviňoval z nevědeckosti právě z důvodu nemožnosti stanovit podmínky jejich platnosti a jejich programové neochoty připouštět vlastní vyvratitelnost. Moderní teorie vědy upřednostňuje spíše metodu vyvracení hypotéz nebo teorií, neboť upozorňuje, že předkládání důkazů správnosti bývá často nemožné.

1.4 Poskytuje nám věda pravdu o světě?

„Pravda je stejně složitá jako i mnohotvárná jako všechno na světě.“

Václav Havel, Zahradní slavnost16

Svět a život kolem nás jsou natolik barevné, že jakákoli snaha definitivně je popsat, nebo snad dokonce vysvětlit jedním jediným příběhem by byla pošetilá (v případě zaslepené a zaslepující víry v absolutní jistotu výsledků /přírodních/ věd se hovoří o scientismu). Realita je příliš jemná a složitá na to, aby o ní šla formulovat nějaká jednou provždy platná tvrzení obecného typu. V ideálním případě může být jasná a jednoznačná právní norma, řekněme zákon, ale život a společnost takové nejsou. Ty jsou složité a mnohoznačné. Proto je tou jedinou správnou odpovědí na potřebu poznání reality odvaha a chuť trpělivě klást otázky a nepodléhat elitářskému velikášství. Člověk by si neměl dělat nároky na to, že pravdu může držet a triumfálně vlastnit. Pravdu nelze zvednout a najednou ji mít. Ostatně a z tohoto důvodu také kategorii pravdy řadíme spíše mezi pojmy filosofické.

A když už se rozhodneme uvažovat o pravdě ve vědě, je třeba zdůraznit, že ani věda není žádnou zjevenou, absolutní pravdou. Mnohem citlivější je ji připodobnit k procedurálnímu poznávání ve smyslu nepřetržitého kladení si otázek, řešení vytyčených problémů a stanovování si těch nových. Popsat ji lze rovněž jako neustálý, po informacích hladový pohyb našeho myšlení ke stanovenému cíli. Věda je zkrátka otevřený poznávací systém.

„Na konci každé pravdy je třeba dodat, že víme i o té opačné.“

Blaise Pascal, Myšlenky17

V životě platí pravidlo, že bývá-li člověk o něčem naprosto a bezvýhradně přesvědčen, třeba o své důležitosti a výjimečnosti, přestává brát na vědomí názory druhých, zejména pokud jsou odlišné a nesouhlasné. Dále platí, že pokud si člověk něco dostatečně dlouho namlouvá, nakonec tomu zpravidla sám i uvěří, přestože k tomu byl na začátku skeptický. Podobně ten, kdo si neustále něco dokola přeříkává, tak se pro dané posléze nadchne, neboť si v mozku vybuduje struktury, které předurčují jeho další myšlení. Dobře si jsou tohoto principu fungování lidské psychiky vědomi třeba manipulativní skupiny se sektářskými rysy, které si často podrobují své „ovečky“ právě duševně-duchovním drilem.

Odpovědně praktikovat vědu znamená učit se být skeptický (zdrženlivý) k tvrzením, která nejsou mimo nejmenší pochybnost. Vědec a moudrý člověk by si měl vždy dávat veliký pozor na nechuť revidovat své přesvědčení, zejména pak pod záplavou logických protiargumentů. Naopak by se měl učit ho v takových případech bez zbytečné nostalgie či otálení vzdávat, případně modifikovat. Lidé by měli být citliví na situace, kdy se vědecké hypotézy začnou měnit v doktrínu, ve kterou se někdo rozhodne v tom pravém smyslu slova věřit. V takové situaci totiž hypotézy přestanou být stavebním kamenem poznání, ale stanou se vězením lidského ducha. Po určité době strávené v konejšivé virtualitě svých zdánlivě neotřesitelných domněnek bývá pro člověka obtížné tento prostor opouštět, neboť s umělou jistotou falešně naplňovaných hypotéz se otřásá i jeho identita, a to je dvakrát nepříjemné (už vůbec nemluvím o ztrátě ekonomického příjmu nebo akademického titulu z důvodu vědecké lži).

Z uvedeného vyplývá, že pro vědu není nic horšího než nákaza svody sebenaplňujícího myšlení (angl. wish-full thinking), které pod dojmem vlastní neomylnosti a dokonalosti nachází v realitě to, co si do reality samo promítlo. Sebenaplňující myšlení bychom si mohli přiblížit parafrází přísloví: „Přání otcem myšlenky, a nakonec i důkazů.“ Jak správně upozorňuje český sociolog Jan Keller18, tím, že znásilníme teorii, ještě neznásilníme realitu. Uměle vykonstruovaná průzračnost výkladové koncepce se sotva může stát předpokladem skutečného pochopení problému.19

„Když problém, přes veškeré výzkumné úsilí, nám odolává,musíme zpochybnit hlavní předpoklady.Potom je představivost důležitější než znalosti.“

Albert Einstein20

V této souvislosti bych chtěl ještě zdůraznit, že přiznání vlastního omylu není důvodem k tomu, aby v životě získával jeden nad druhým nadřazené postavení. Stejně tak to není důkaz slabosti. Naopak. Je to projev individuální odvahy, moudrosti, a hlavně lidské i vědecké odpovědnosti. Říci ve vědě „já nevím“ je určitě lepší, než se pyšně snažit slovní ekvilibristikou zodpovědět jakoukoli otázku. Jsem toho názoru, že člověk-vědec, který se ze strachu před ztrátou své tváře (image) stane posedlým a přestane si připouštět vlastní chyby či selhání, přestává být vědcem v tom pravém smyslu slova a stává se omezeným fanatikem s narcistními sklony.

„Kdo jedná z popudu vědomí vyššího pověření, vystavuje se nebezpečí, že se kvůli své povýšenosti zcela uzavře před argumenty druhých.“

Irenäus Eibl-Eibesfeldt, Člověk – bytost v sázce, s. 19121

Věda by se měla snažit vyhýbat myšlenkové jednostrannosti a determinující předpojatosti; uvedené lze zastávat i s vědomím toho, že vědecké paradigma lze vlastně vnímat jako preformulované názorové pole, tedy jako systém předsudků sui genesis. Pro vysvětlení využijme sílu příkladu. Ideolog zpravidla vykazuje absolutní nedostatek schopnosti revidovat své názory. Má tendenci je považovat za předem a navždy potvrzené, svým způsobem nezměnitelné. Proto si zcela logicky z reality vybírá takové informace, které odpovídají jeho názorům. Odborně se tomu říká selektivní vnímání – vybírání toho, co se člověku tzv. hodí do krámu, a naopak. To, co podrývá jeho názory, a tudíž ho i znepokojuje, má tendenci potlačovat.

„Čím častěji prokážeme omyl, tím více se blížíme pravdě.“

Pierre Aronnax, film Dvacet tisíc mil pod mořem (Austr./USA, 1997)

Vědu tedy můžeme chápat také jako ochotu praktikujícího subjektu házet přes palubu mylné domněnky, přestože mu dosud pomáhaly svět chápat, přestože v nich díky jejich pečlivě zkonstruované logice mohl nacházet hluboké zalíbení, přestože mu potvrzovaly víru v naplnění lidských požadavků na svobodu, štěstí, materiální blahobyt, zbavovaly jej strachu a bídy. Společnost se neustále vyvíjí (zvlášť ta současná, která se honosí popisnými adjektivy jako postmoderní nebo globální), a stejný osud tak musí postihnout i vědecké hypotézy, teorie a paradigmata. A jak už bylo naznačeno, ani věda nemusela být v určité dějinné etapě uchráněna před tendenčním usměrňováním. Tak proč bychom v sobě neměli najít dostatek odvahy zodpovědně revidovat dědictví předků?! Je moudré umět si připustit, že se i mé oblíbené „svaté texty“ dokáží mýlit. Z uvedeného vyplývá, že to, co by nemělo být vědci cizí, je chuť opouštět vyšlapané cestičky poznání a odvaha dopouštět se „kacířských“ či „disidentských“ (a zprvu určitě i nepopulárních) myšlenek.

A tím se dostáváme k poslední hlavní myšlence kapitoly. Kategorie pravdivosti nemusí být automaticky spojena s většinovostí. Někomu by se toto tvrzení mohlo zdát třeba i banální, ale přiznejme si, kolikrát v životě jsme se už stali svědky toho, že se kritérium kvantity z pohodlnosti stalo zároveň i nebezpečně principiálním kritériem kvality a až čas vyvedl vášnivé davy přesvědčených z obecně rozšířeného omylu.

2. O sociologii asociologickém myšlení

Sociologie

Teoreticko-empirická multiparadigmatická věda osociálních jevech, vztazích, strukturách aprocesech, která reflektuje vkontextech moderních společností.

Sociologické myšlení (resp. sociologický přístup)

(1) Specifický způsob vědeckého vztahování se krealitě, který klade důraz na systémovou interpretaci zkoumaného, tj. společenskou podmíněnost předmětu studia; (2)poznávání (popis avysvětlení) jednotlivých reálně existujících sociálních jevů vjejich širších souvislostech, tj. ve vztahu kdalším společenským jevům.

2.1 Pojem apředmět sociologie

Sociologie je relativně mladou společenskou vědou. Vnímat ji lze jako jeden zmnoha myšlenkových produktů velké společenské transformace, která proběhla v19. století. Právě tehdy, vpodmínkách zanikajících tradičních struktur arodícího se moderního světa, získal program sociologie své první kontury. Očem všem sociologie je amůže být, tj. ovymezení jejího předmětu zkoumání, neexistuje napříč vědeckými paradigmaty aškolami shoda. Mnohé však může napovědět etymologický rozbor samotného slova sociologie (viz tabulka 2.1).

Vymezujeme-li předmět studia sociologie, provádíme její substanciální definici. Vjejím rámci je sociologie vědou ospolečnosti jako strukturovaném systému, jehož jednotlivé části plní specifické funkce, čímž přispívají kfunkčnosti systému jako celku (Talcott Parsons /1902–1979/). Sociologie je vědou ojednání lidí ve vzájemných vztazích, které se odehrávají vrámci společenských kontextů (Max Weber /1864–1920/). Dále analyzuje sociální fakta ajevy (Émile Durkheim /1858–1917/), zákonitosti společenského vývoje astruktury (Jan Szczepański /1913–2004/) nebo takésociální instituce, skupiny asociální komunikaci. Alespoň takovým jazykem osvém obsahu hovoří sama sociologie.

Tab. 2.1 Etymologie slova sociologie

Pokud bychom však chtěli předmět sociologie vymezit obecnou češtinou, tj. tak nějak lidsky, řekli bychom, že tato humanitní věda poznává život společnosti aproblémy, které nás dnes adenně trápí, zaměstnávají naši mysl, ovlivňují naše individuální jednání ajsou ve vztahu sokolím adruhými lidmi– odehrávají se na poli společnosti.

Předmět sociologické analýzy je tedy otevřený, odpovídá stavu společnosti aúrovni jejího poznání, odráží problémy té které doby ipoptávku po jejich řešení. Snažit se ho nějak taxativně ajednou provždy vymezit by bylo pošetilé, neboť ten je živý.

2.2 Sociologický úhel pohledu

Lze si zpodobných, zjevně nikdy nekončících definičních snah vygenerovat nějaké konkrétní ponaučení? Řekl bych, že ano. V případěsociologie asi „není úplně tak důležité“, co přesně zkoumá, ale jak to zkoumá. Pokud akceptujeme toto stanovisko, tak tím nejdůležitějším parametrem při vymezování předmětu studia sociologie se stane specifický úhel pohledu– sociologické hledisko.22 Pod tím si můžeme představit schopnost badatele vystoupit ze své přirozeně omezené individuální životní zkušenosti, potlačit emoce, podívat se na věc sjistým neutralitu zaručujícím nadhledem (často se vtéto souvislosti hovoří také oobjektivitě), interpretovat ji jako věc obecnějšího charakteru (přestože jsou jejími nositeli konkrétní jednotlivci) avztáhnout ji kširším kontextům (třeba ekonomickým, historickým, kulturním, náboženským, psychologickým asituačním) aokolnímu dění. Sociologie je tedy vědou, která se programově snaží docílit jak dílčích, tak celkových obrazů (komplexních interpretací) sociální reality (společnosti). Sociolog Zygmunt Bauman23 vystihuje právě uvedené schopnosti sociologie vidět v:24

V souvislosti se sociologickou interpretací se často hovoří také oumění rekontextualizace problému, tj. schopnosti promýšlet problém zvíce stran, schopnosti opustit vyjeté koleje atak trochu překročit stíny dosavadní sociální zkušenosti.

Důležitou vlastností sociologického myšlení je také odvaha dopouštět se disciplinárních přesahů, tedy schopnost vidět funkční provázanost ina místech, kde to hranice jednotlivých věd, věd úzkostlivě si střežících svoji profesionalitu, zapovídají. Strategie izolování jevů do specializovaných oborů nebyla svého času špatnou metodou poznání, ale dnes se považuje za překonanou. Vsoučasnosti se razí spíše přístup interdisciplinární aintegrující, tedy spojující zdánlivě oddělené jevy (vztahy aprocesy) do systémových vazeb. Také proto se moderní sociologie snaží úzkostlivě vyvarovat ryze lineárnímu způsobu myšlení apřiklonit se kinterpretacím cirkulárním asystémovým. Jak se říká „dlouhé řeči, krátký konec“– sociologické myšlení by rozhodně nemělo být myšlením rigidním, tj. strnulým azatuhlým.25 Více viz box 2.1.

Box 2.1

Holismus– systémový pohled

Holismus (z řec. holos, čes. celek). Autorem termínu je anglický spisovatel asociolog kultury Jan Christiaan Smuts (1870–1950; 1926). Označuje tak systémový myšlenkový přístup, který vychází zpředpokladu, že celek je víc než souhrn částí, které celek vytváří. Dle stoupenců holismu každý systém prvků vykazuje specifické vlastnosti, které se nevyskytují užádné jeho části samostatně, případně odděleně. Tím dochází ke zdůraznění celistvosti systémů (živých organismů), které nemohou být pochopeny samostatnou analýzou jeho jednotlivých částí (např. společnost–jednotlivec, svět přírody– svět společnosti akultury).

Jako ukázkový příklad holistického tvrzení lze uvést, že věta je víc než jen pouhý soubor slov. Věta je (nebo by alespoň měla být) vyjádřením určité myšlenky, ve které se její stavební částice (slova) ksobě specificky vztahují. Ikdyž lze určitě namítnout, že ne vždy tomu tak vběžném životě musí být, tj. ne vždy musí mít slova avěty svůj obsah. Zvlášť dnes. Nikoli nadarmo hovoří profesor sociologie Miloslav Petrusek4 (Společnosti pozdní doby, 2006) osoučasné společnosti jako ospolečnosti užvaněné aplné „bullshitů“ (tedy prázdného tlachání abezobsažných blábolů), kde se vatmosféře všudypřítomného rámusu druhým skutečně nenaslouchá. Více viz podkapitola 6.28.

Vsociologii se holistický přístup projevuje zejména makroskopickými analýzami, jejichž společnou doktrínu lze vyjádřit následujícími slovy: „Jednotlivci jsou tím, čím jsou, díky sociálnímu celku, kněmuž náleží […] jednotlivce lze chápat jedině na pozadí sociálního kontextu […] identita člověka je určena jeho skupinovou příslušností, protože ji vytvářejí sociální akulturní síly […] lidé jsou vpodstatě prostředkem, jimž se vyjadřují kultura aspolečnost […] konečné vysvětlení hledejte vsociálních celcích.“26

Už vprvní kapitole knihy bylo řečeno, že ve společnosti nenajdeme příliš mnoho jednoznačných věcí. Některé svědčí třeba jenom pár jedincům, anavíc jenom na určitou dobu, anaopak. Tak třeba tvrzení, že moderní společnost byla založena na svobodě, je inení pravdivé zároveň. Vždyť stěhování lidí zvenkova do měst (do továren) předpokládalo svobodu pohybu, ale zároveň industriální doba vyžadovala nesvobodu vpodobě synchronizovaného začátku akonce pracovní doby. Stejně tak tomu je ispřesvědčením, že moderní doba byla založená na fyzické síle strojů, které člověku pomáhaly vpráci ausnadňovaly mu ji. Určitě tomu tak bylo. Na druhé straně to byli právě lidé, kteří byli kvůli efektivitě produkce aprostřednictvím vědeckého managementu, montážních linek apásové výroby strojům podřízeni, nebál bych se říci, že se oni sami ve stroje sui generis proměnili. Důležitou vlastností sociologického myšlení tak je alternativnost, tj. umění připustit více interpretací zkoumaného jevu najednou, ochota akceptovat, že se jedna atatáž skutečnost může vrůzných souvislostech jevit jinak.

2.3 Co to znamená sociologicky myslet?

Sociologicky myslet znamená:

myslet;

myslet vsouvislostech;

myslet člověka aspolečnost vkontextech doby a prostředí;

myslet skutečný svět skutečných lidí;

reflektovat, vjakých konkrétních souvislostech otom všem přemýšlím;

myslet systematicky;

umět při tom citlivě zevšeobecňovat;

mít postřeh;

mít fantazii;

mít dobrou paměť;

být otevřené mysli;

respektovat jinakost atěšit se zplurality forem;

být autonomní bytostí;

být „in“ a„out“ zároveň, tj. být sociologem astále ičlověkem, být vkontaktu srealitou, ale nebýt realitou pohlcen natolik, abych jí pouze servilně anekriticky přikyvoval;

a hlavně to člověka musí bavit avnitřně naplňovat.

A ostejném ještě jednou, trochu jinak, inspirován dílem Richarda Osborna Sociologie (Portál, 2002). Otázka zní podobně: „Co je třeba ktomu, aby se člověk stal sociologem?“:

představivost,

tužka apapír,

volný čas aklidné místo na soustředěnou četbu apráci,

určitá sociologická teorie,

určitá metodologie práce,

správná volba problému ke studiu.27

2.4 O struktuře sociologie poprvé

Pokud chci, aby knihovna plnila svoji funkci, to znamená, aby se vní příchozí rychle zorientoval abez zbytečných průtahů vregálech nacházel vybraná díla, musí být publikace tematicky achronologicky seřazené, případně musí být roztříděné podle autorů. Obdobně si počíná ivěda se svými poznatky. Systematicky (logicky) je třídí, vdůsledku čehož se vytváří její charakteristická struktura. Sociologie není výjimkou. Členit ji lze horizontálně avertikálně.

Horizontální členění se týká aplikované sociologie, ale otom až oněco později (viz tabulka 2.2).

Dle vertikály (tj. dle specifičnosti aobecnosti studia svého předmětu; viz obrázek 2.1) se sociologie člení na:

1. systematickou sociologii,

2. aplikovanou sociologii– aplikované sociologické disciplíny,

3. empirický výzkum.

Systematickou sociologii tvoří obecné sociologické teorie svysokou mírou abstraktnosti. Svojí povahou se často blíží filosofickým textům. Strochou nadsázky bychom ji mohli nazvat jakousi vědou osociologii, která rozvijí předmět jejího studia, terminologii ametodiku. Dále se věnuje historii sociologického myšlení, což lze vnímat jako jiný přístup kpráci stradičními tématy sociologie. Zaměřuje se převážně na studium makrostruktur.

Obr. 2.1 Vertikální struktura sociologie

Horizontální členění sociologie se prohlubuje srozvojem sociologického poznání, které reflektuje pokračující specializaci moderní společnosti. Díky tomu má dnešní sociologie dvě odlišné tváře. Jednou ji vnímáme jako vědu ocelé společnosti vjejím souhrnu. Podruhé jako vědu systematicky rozvíjející své specializace zaměřené na detailní interpretace aktuálních problémů: například rozbory reklamy, médií amasové komunikace, chudoby abohatství, kriminality, nezaměstnanosti, životního stylu.

Dle horizontály (tj. dle konkrétního tématu či sociálního problému) se sociologie člení na desítky aplikovaných sociologických disciplín. Ty lze pro přehlednost rozdělit do několika skupin stím, že navržená typologizace je pouze jednou zmnoha možných astriktní oddělenost disciplín je dílem ryze grafickým. Ve skutečnosti se disciplíny tematicky vzájemně prostupují apoznatkově doplňují. Více viz tabulka 2.2.

Empirickému výzkumu (též sociografii) je vtéto knize věnována samostatná kapitola, konkrétně ta pátá snázvem O vědeckém poznávání ainterpretaci sociální reality.

Tab. 2.2 Horizontální členění sociologie na aplikované disciplíny

Aplikovaná sociologie

Zkoumání sociálních forem životního prostředí

sociologie lidských sídel(např. sociologie města avenkova, sociologie obyvatelstva)

sociální ekologie

sociologie zdraví anemoci aj.

Zkoumání sociálně--ekonomické struktury obyvatelstva

sociologie společenských tříd

sociologie společenských vrstev

sociologie spotřeby aživotní úrovně

sociologie povolání aj.

Zkoumání společenských, pracovních atechnických podmínek výroby

sociologie průmyslu

sociologie zemědělství

sociologie reklamy

sociologie práce

sociologie techniky

sociologie podniku

sociologie řízení aj.

Zkoumání společenského života arůzných forem společenského vědomí

sociologie války

sociologie politiky (např. sociologie politických stran, sociologie propagandy, sociologie ideologie)

sociologie deviantního chování

sociologie sportu

sociologie volného času

sociologie umění

sociologie výchovy avzdělání

sociologie jazyka

sociologie veřejného mínění

sociologie médií amasové komunikace aj.

Zkoumání sociálních skupin

sociologie pohlaví

sociologie rodiny

sociologie etnických arasových skupin

sociologie věkových skupin (např. sociologie mládeže, sociální gerontologie)

sociologie malých sociálních skupin aj.

Zkoumání sociálních institucí

sociologie vědy

sociologie státu apráva

sociologie organizace abyrokracie

sociologie kultury

sociologie náboženství

sociologie armády

sociologie zdravotnictví aj.

2.5 O funkcích sociologie

Úkolem humanitních věd, alespoň dle názoru dualistů poznání (mezi které řadíme např. německého filosofa Wilhelma Diltheye /1822–1911/), není jenom popis předmětu svého studia, ale zejména jeho pochopení. Společenským vědám tedy nejde jenom oto, aby analyzovaly konkrétní (vlastní) příčiny sociálního jevu, ale zejména oto, aby porozuměly jeho důvodům. Sociologie programově akcentuje, že důvody sociálních jevů nemívají konkrétní (ve smyslu objektivní ahmatatelnou) povahu, ale spočívají zejména vpředstavách nebo činnostech lidí.

Snaha porozumět smyslu apodstatě jevů ilustruje odlišnost humanitních věd od těch přírodních.

„Smysl je vztahová skutečnost, závislá na subjektu asituaci. Nedá se vyčíst zfaktů. Fakta je třeba vyložit. […] Výklad smyslu života nepředstavuje trpné nalézání či odkrývání hotové Pravdy,nýbrž činné úsilí ocelkové pochopení světa aorientaci vněm.“

Erazim Kohák, Masaryk dnes: všechno je jinak, s. 128

Funkce sociologie označují to, kčemu je nebo může být sociologie jedinci aspolečnosti prospěšná, tj. jaký smysl apřínos má její praktikování. Definujeme-li funkce sociologie aúčel jejího praktikování, dopouštíme se tím jejího funkcionálního vymezení.

Tab. 2.3 Vybrané funkce sociologie

Funkce sociologie

popisná

vysvětlovací

terapeutická

sebepoznávací

Popisné funkce sociologie. Chce-li sociolog něco úspěšně řešit, musí problém vtom skutečném slova smyslu pochopit, být schopen zodpovědět otázku proč. Musí rozlišovat mezi objektivní bezprostřední příčinou, motivem anáhodou. První krok kzískání této dovednosti představuje učinění jasné představy otom, co se děje, tj. jak vybraný problém vypadá, jaké má projevy arozsah.29 Jen přesné pojmenování avěrný symptomatický popis problému, tedy ohraničení azachycení jeho podstaty, umožňuje jeho systematické sledování astudium. Nastíněnou významnost deskriptivní roviny vědeckého poznání vystihnul Albert Einstein, který tvrdil, že správně pojmenovaný problém rovná se zpoloviny problému vyřešenému; vběžném životě vtéto souvislosti obvykle hovoříme otrefení hřebíku na hlavičku.

Přínos popisné funkce bych demonstroval na terapii nedobře fungujícího partnerského vztahu. Jen přesné pojmenování problému (např. nedostatečná komunikace mezi partnery, vzájemné nenaslouchání si, mocenská asymetrie, patologická lhavost, manipulace) může vést ktíženémuzorientování se vsituaci, docenění její závažnosti, následně identifikaci příčin adůvodů vzniku problému (např. egoismus, egotismus, narcismus, titanismus, hypochondrie, hysterie nebo deprese jednoho zpartnerů) akmožnosti navrhnout jistá řešení eskalující krize (třeba zahájení individuální, partnerské nebo rodinné terapie, doporučení emancipujícího rozchodu, rozvodu ajiné).

S popisnou funkcí sociologie úzce souvisí umění achuť subjektu poznávání problematizovat sociální realitu, tj. poukazovat na nesamozřejmost společnosti, na její jen zdánlivě automatický chod areflektovat při tom širokospektrální podmíněnost sociálních jevů.

„To je problém, se kterým se setkávají sociologové: učinit obyčejné mimořádným; evokovat obyčejné takovým způsobem,aby lidé viděli, jak je mimořádné.

Pierre Bourdieu, O televizi, s. 1730

„Sociologie se zabývá vysvětlováním toho, co vypadá samozřejmé (například jak funguje naše společnost) lidem, kteří si myslí, že je to jednoduché, akteří nechápou, jak je to ve skutečnosti složité.

Richard Osborne, Sociologie, s. 3

Obtížnost výstižného pojmenování něčeho, co vživotě tušíme, žijeme atřeba ihluboce prožíváme, něčeho, co se navíc dokáže měnit srychlostí módního trendu, je zřejmá. Subjektu poznávání zpravidla chybí osvobozující odstup ačasto iprecedens. Ne nadarmo se říká, že vidět ještě automaticky neznamená plně si uvědomovat arozumět.

A opopisné funkci ještě jednou atrochu jinak, tentokrát vintencích myšlenek nizozemského filosofa Barucha Spinozy (1639–1677). Dostatečné množství objektivních informací je bezesporu jedním zklíčových předpokladů svobody jedince aspolečnosti. Sebeklam arezignace na rozpoznávání pravdy sice mohou člověku život krátkodobě zpříjemnit, mohou mu ho iulehčit, ale nezaručují dlouhodobou šťastnou budoucnost. Vědomosti apostupně naplňovaná touha dotýkat se pravdy slouží lidem kzajištění proti budoucím nejistotám lépe než nevědomost alež. Ve stejné chvíli je ale třeba dodat, že pouze vědět (jinak řečeno věci prokouknout, vyznat se atakzvaně pochopit, jak to na světě chodí) ke skutečné svobodě nestačí. Je třeba znalost věcí doplnit ještě oschopnost kritické reflexe statu quo, o odvahu říci „ne“ achuť posunout hranice možného dál. Naučit se poraženecky žít vnesvobodě (i když pohodlně abez „zbytečných“ problémů) zůstane vždycky ajenom určitou formou nesvobody.

Vysvětlovací funkce. Sociologie opisuje smysl této roviny svého praktikování také termínem teoretická funkce. Kdo neví, proč se věci dějí, je před nimi apři jejich řešení bezmocný. Dostává se do vleku událostí. Vysvětlovací (též explanační) funkce sociologického myšlení má za úkol zkoumat jednotlivé aspekty společenského systému asnažit se je zařadit do širšího rámce sociálních teorií. Postihnout možné nezamýšlené účinky jednání ainterpretovat významy určitých sociálních aktů ve specifickém sociokulturním prostředí. Hluboké pochopení příčin amotivů je zároveň jedním zpředpokladů harmonického lidského soužití. Tuto funkci upřednostňuje samostatný sociologický myšlenkový proud, který se nazývá chápající či rozumějící sociologie aza jehož zakladatele je považován Max Weber (1864–1920). Ostatně, byl to právě tento klasický německý sociolog, který zformuloval slavnou tezi oodkouzlení společnosti.

Funkce terapeutická asociotechnická. Svým obsahem úzce souvisí sesociálním inženýrstvím, ataké sociálním prognózováním. Jedná se onavrhování opatření vpraxi všedního dne, oaplikaci sociologických poznatků při řešení společenských problémů (např. projevů rasismu, xenofobie, šikany, násilí), ojejichž podstatě jsme si už byli schopni na základě předcházejícího studia sociální reality učinit určitou představu. Jako ilustrativní příklad sociální terapie stojící na sociologickém poznání reality by šly uvést aktivity sociálních pracovníků (třeba streetworkerů) orientované na pomoc sociálně či zdravotně handicapovaným, marginalizovaným (na okraj vytěsněným) arizikovým skupinám obyvatelstva (např. drogově závislým, sociálně slabým, bezdomovcům, znuděným pouličním partám mladistvých, týraným ženám, matkám samoživitelkám apodobně).

„Věda– odtud předvídání, předvídání– odtud činy.“

Auguste Comte

Toto poněkud domýšlivé tvrzení průkopníka vědecké sociologie Augusta Comta (1798–1857) je třeba zmírnit následující myšlenkou. Hluboká znalost věci sice umožňuje brát osud tzv. do vlastních rukou, ale při předvídání vývoje sociálních jevů je třeba být ipřes veškeré „své“ vědecké poznání skromný. Proměnných aneznámých faktorů totiž vstupuje vjednom okamžiku do hry příliš mnoho. Žádný sociolog navíc nesmí zapomínat, že přes existenci vlivných kolektivit pořád uchopuje avykládá život konkrétních lidí nadaných svobodnou vůlí.

Neméně významnou funkcí sociologie jsou sebereflexe asebepoznání. Jedná se osouhrn operací apochodů, jejichž prostřednictvím si člověk uvědomuje sebe sama aproblematizuje tzv. svůj svět. Znalost avědění umožňují člověku odtrhnout se od pudových podnětů avstoupit do prostoru, který je předpokladem pro skutečnou svobodu volby. Podporují jeho schopnost rozumové sebekontroly apomáhají mu vyhýbat se různým pastem nutkavého vnímání ipřemrštěným citovým výlevům. Ne nadarmo se říká, že chci-li nad sebou získat kontrolu, musím osobě nejprve odkrýt pravdu. Reflexí uvedeného se sociologie snaží naplňovat postupně se rozvíjející rovnici:

data

→

informace

→

poznání

→

moudrost

Dále teorie uvažuje ofunkci hodnoticí akritické. Sociologie není služebnou ani úsměvy vyrábějící vědou, která by nekriticky přikyvovala vývojovým trendům doby, servilně následovala vize mocenských elit nebo legitimizovala mnohdy populistická (ne)řešení složitých problémů. Naopak. Je vědou spíše skeptickou, která by měla formulací „provokativních“ interpretací lidi svádět kpřemýšlení oalternativách, omožnostech dělat věci „lépe ajinak“ atím brojit proti všem formám dogmatismu aprojevům ideologického sebeklamu. Sociologie by se měla cíleně vyjadřovat kproblémům, rozporům aparadoxům doby. Moudří aodpovědní se předkládání (sebe)kriticky vyznívajících obrazů, respektive soubojů argumentů, nebojí; nezaměňujme však konstruktivní kritiku apolemiku sdětským adětinským překřikováním se. Naopak, vítají je, neboť vnich prozíravě vidí cestu klepším řešením azase oněco hlouběji propracovaným vlastním myšlenkovým konceptům. Jenom hlupák se zdůvodu namyšleného velikášství obklopuje průměrnými apodprůměrnými. Jenom hlupák se nechává obdivně plácat po rameni přežívajícími přitakávači. Moudří aodpovědní si názorové opozice váží, neboť jim umožňuje růst.

V posledních dvou jmenovaných funkcích, stejně jako ještě ve funkci ideologické, se zřetelně projevuje paradox kombinace kritéria neutrality (objektivity) vědeckého poznání spřirozenou subjektivitou aobčanskou angažovaností výzkumníka. Sociologie by videální rovině totiž měla být vědou, která se programově vyhýbá postojové vyhraněnosti aformulaci soudů ošpatném adobrém. Na druhé straně je zřejmě nemožné od přemýšlivých, dobře informovaných avnitřně svobodných badatelů očekávat, aby do své činnosti (navíc vpodmínkách demokratické společnosti) nepromítali osobní představy oideálu, svoji ideologickou anáboženskou orientaci nebo kulturní aetnickou identitu, aby de facto popírali svoji osobnost afakt podílení se na zkoumaném. Činí tento paradox sociologii slabou či nevědeckou, jak tvrdí někteří? Domnívám se, že nikoliv. Naopak. Jeho správné pochopení umožňuje lidem využívat názorovou pluralitu kprecizaci vlastních myšlenek, khlubšímu pochopení světa sdíleného sdruhými apřebírání odpovědnosti za jeho rozpory. Na druhé straně si ale každý sociolog musí dávat opravdu bedlivý pozor na netransparentní překračování hranic mezi vědeckým poznáním amyšlenkovými konstrukcemi opírajícími se výhradně ovíru vcosi ao ideologické obrazy.

Uvedený výčet funkcí sociologie nelze vnímat jako úplný. Existují ifunkce jiné (případně ty uvedené, leč sjiným označením), ale pro nastínění potenciálu sociologického poznání lze považovat přehled za dostačující.

Na závěr části věnované funkcím sociologie asmyslu jejího praktikování se ještě společně zamyslíme nad přínosem vědění pro člověka aspolečnost obecně, což zároveň poslouží jako určité shrnutí druhé kapitoly.

Čím více člověk ví, tím více má možností, jak plánovat své jednání apromýšlet jeho následky. Můžeme tedy říci, že chování arozhodování člověka sdostatečným množstvím vědomostí je svobodnější než chování arozhodování člověka bez nich (ať už jsou jakkoli upřímné nebo sympaticky dětské aprosté). Vědomosti (porozumění) azvnitřněné informace (řekněme výpovědi fragmentární povahy) člověku umožňují hlídat sebe sama (své emocionální apudové já), podporují jeho schopnost sebereflexe akritického pohledu na okolí. Široce sdílené vědění lze rovněž považovat za jeden zklíčových předpokladů oddémonizování přirozené pestrosti současné společnosti apředpoklad jejího skutečného hlubokého pochopení. Rozum acit se vživotě doplňují ajeden bez druhého obvykle napáchají více škody než užitku.

V této souvislosti by bylo rovněž správné upozornit na to, jak důležité je činit rozdíl mezi svobodou kněčemu (angl. freedom for, např. kuskutečňování práv asvobod bez kontroly aomezení ostatních; potom se hovoří otzv. společenské svobodě) asvobodou od něčeho (angl. freedom from, např. osvobození mysli jednotlivce od dogmat asvazujících ideologických konstrukcí, které znemožňují jeho další rozvoj). Informace nezvnitřněné, informace nevyvolávající aktivitu arůzné projevy sociální energie jsou svým způsobem informace zbytečné, neboť jejich pasivní vlastnění pro celkovou svobodu člověka aspolečnosti nestačí. On je zkrátka podstatný rozdíl mezi tím znát cestu aumět po ní jít. Sociologie aostatní společenské vědy člověku nabízejí obojí:

jak znalost cesty (ve smyslu ověřených informací aargumentů),

tak dovednost se na ní udržet (ve smyslu sociálních dovedností, ve smyslu trvalejších návyků při poznávání ahodnocení reality).

„Myšlení je už svou podstatou podvratné: napřed musí demontovat ,přijaté myšlenky‘, teprve pak musí dokazovat. Když mluví Descartes odokazování, mluví odlouhých řetězcích důvodů. Trvá to dlouho, je třeba rozvinout sérii vět spojených výrazy ,tedy‘, ,vdůsledku toho‘, ,po těchto slovech‘, ,je jasné, že‘. Jenže toto rozvinutí myslícího myšlení je ve své podstatě vázáno na čas.

Jestli sociolog vždy trochu obtěžuje, je to proto, že nutí učinit vědomými věci, které raději necháváme vpodvědomí.“

Pierre Bourdieu, O televizi, s. 25, 49–50