Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Anna Ekbergová

Ocejchovaná

Z dánského originálu Havets børn,
vydaného nakladatelstvím JP/Politikens Hus
v Dánsku roku 2018,
přeložila Michaela Weberová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7352. publikaci.

Redakce Soňa Svobodová
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Obálka Edward Feldek
Sazba Alena Benešová
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Havets børn © Anna Ekberg and JP/Politikens Hus A/S 2018 in agreement with Politiken Literary Agency
Translation © Michaela Weberová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-372-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-371-1 (pdf)
ISBN 978-80-7359-582-1 (print)

Janetiny elegantní červené šaty nás překvapí. Oblékla si je kvůli nám, protože jsme přijeli až z Dánska, abychom si vyslechli její vyprávění. Příběh o deseti letech v zajetí v džungli a o tom, jak ji den co den znásilňoval jeden z nejhledanějších mužů světa, i o neskutečném útěku, za který málem zaplatila životem.

V její chýši s námi sedí i další dva mladí Afričani, dvacátníci Geoffrey a Charles. Všichni tři jsou bývalí dětští vojáci. Chatrč je tmavá, bez oken, světlo sem proniká pouze otevřenými dveřmi a stejně jako všechny ostatní chýše, co jsme tu viděli, je zbudovaná z pálené hlíny, omítnutá bílým pískem a nahoře má oblou slaměnou střechu, která časem získala jemný šedý nádech, připomínající tak trochu dánské podzimní ráno. To je ovšem to jediné, co tu připomíná Dánsko, zbytek je klasická Afrika: živá, barevná a zmatečná. Chaotická takovým způsobem, který my ze Západu nikdy nedokážeme pochopit. Proč pro odvod dešťové vody nevyhrabou kanálek? Proč prostor pro slepice neoplotí, aby se člověk nemusel cestou k Janetině chýši brodit směsí bahna a výkalů?

My jsme sem však nepřijeli kvůli tomu, abychom se pokusili pochopit africkou neefektivitu, ale poslechnout si Janetin příběh. Dosud jen tiše naslouchala našemu vysvětlování, kdo jsme, odkud jsme přijeli a proč píšeme knihy. Pohled má pozorný a inteligentní a tu a tam se usměje, když vyprávíme o svých ambicích: chceme napsat knihu o nespravedlnosti světa, o tom, čím Janet, Charles, Geoffrey a tisíce dalších dětí musely projít. Je jich tolik, příliš mnoho, je tak těžké to celé pojmout, že zavíráme oči a hranice, nic jiného snad ani dělat nemůžeme. Přesto většina lidí v určitém životním okamžiku najednou pocítí nevysvětlitelnou potřebu „něco udělat“ a teď přišla řada na nás. Proto jsme se vydali po stopách smrti, cestu najdete snadno, nepotřebujete žádnou mapu, jen se prostě pustíte opačným směrem než všichni ti, kteří klepou na bránu Evropy. Jedete Evropou stále na jih, do sběrných táborů na Lampeduse a na řeckých ostrovech a přes Středozemní moře až k bídě Afriky.

Sem do chýše na kraji džungle, kde teď sedíme se třemi bývalými dětskými vojáky. A chceme si vyslechnout všechno o té neskutečné cestě prodchnuté chamtivostí a pak o tom vyprávět. O Janet i o těch, kteří se utopili, a o nás doma, kteří to nedokážeme pochopit.

Janet si uhladí rukou sukni a pohlédne na nás. Domluvili jsme. Teď je řada na ní.

„Unesli mě, když mi bylo dvanáct,“ taková jsou její první slova. A potom klidně a bez velkých gest vypráví o letech prožitých jako dětský voják a sexuální otrokyně v džungli. Bránila se tomu, odmítla. Ale „zkejnovali“ ji tak, že skoro umřela.

Zopakujeme po ní: „Zkejnovali?“

Ten výraz je odvozený od anglického výrazu pro cukrovou třtinu. Ta tu dorůstá do výšky člověka, viděli jsme ji všude kolem cestou z hlavního města sem. Moc neváží, ale při úderu je tvrdá jako kámen. Kluci, které také unesli, ji s ní mlátili po celém těle, do hlavy i do rozkroku, vysvětluje Janet a Charles se najednou rozpláče. To on totiž Janet málem ubil k smrti, protože kdyby odmítl, zastřelili by ho. A teď, pouhých pár let poté, co se jim podařilo utéct, tu spolu sedí jako nejlepší přátelé, mající jeden v druhém oporu.

A není to poslední pláč toho odpoledne v Janetině chýši, tam v savaně severní Ugandy. Jediný, komu se za celou dobu nezaleskne v oku ani jedna slza, je Janet. Ovládá se, sedí téměř bez hnutí ve slabém rovníkovém světle, hned u dveří, v červené a černé. Rychle si děláme poznámky a napadají nás stovky otázek. Janet večer odjíždí do Kampaly, takže máme jen pár společných hodin. Geoffrey a Charles slíbili, že se k nám v příštích dnech přidají a doprovodí nás na cestách po oblasti na hranicích Konga, Jižního Súdánu a Ugandy. Ukážou nám, kde se co odehrálo, budeme jíst kořínky, kterými se živili, půjdeme bosky buší, budeme srkat vodu z listů a tak alespoň trochu zakusíme jejich život, dostatečně na to, abychom mohli sepsat jejich příběh. Příběh Janet, Charlese a Geoffreyho, jejich zajetí a jejich neskutečného, odvážného útěku. A mnoha ostatních, které jsme na své cestě potkali, opuštěných, trpících ztrátou a snících o něčem lepším.

Tento román je věnován jim.

Anna Ekbergová, 2016, Gulu, Uganda

PRVNÍ DÍL
ÚTĚK

1
Kampala, Uganda, 2000

Barvy. Afrika, to byly a vždycky budou především barvy. Červená půda, smaragdově zelené listy na stromech, ženské šaty a všechny ty obchody, které teď vidí ze zadního sedadla auta.

Rebekka zavře oči, nemůže jinak, bolest je tak intenzivní, že s ní musí být sama, nemůže se o ni dělit se všemi těmi prodavači, místními lidmi, kteří stále jdou a jdou; Afričani jsou pořád na cestách a téměř vždy pěšky. Změť barev a Afričani v neustálém pohybu, to nikdy nezapomene. Stejně jako nikdy nezapomene tu bolest. Možná má otec pravdu, že je příliš mladá, je jí teprve sedmnáct, moc málo na to, aby byla těhotná a zvládla porod, není ani zdaleka tak odolná jako africké dívky, ty rodí bez nějakých cavyků klidně už v patnácti.

„Bolí to hodně, holčičko?“ zeptá se jí matka, položí jí ruku na čelo a pak ji rychle přesune na její břicho.

„Mám strach, mami,“ zašeptá Rebekka, na okamžik oči otevře a hned se zase setká s tím barevným mihotáním prodejních stánků, vodních melounů, banánů, azurově modrých šatů a nejrůznějších pastelových barev loupajících se omítek.

„Neboj se, všechno dobře dopadne. To je normální. Když jsem měla přivést na svět tebe, bylo to taky takové. Vážila jsi o kilo víc, než předpokládali,“ uklidňuje ji matka a Rebekka zase zavře oči. Slyšela už nejmíň tisíckrát, jak porodní bába musela celé oddělení pozvat na panáka, protože takové měli v Královské nemocnici tehdy v osmdesátém třetím roce, kdy se Rebekka narodila, interní pravidlo. Vážila téměř pět kilo, všichni mysleli, že z ní vyroste pořádná vazba. Mýlili se, Rebekka to nedotáhla na víc než metr sedmdesát dva, pouhé tři centimetry nad průměr. Zato jí narostly plamenné zrzavé vlasy, na které Afričani nepřestávají zírat; veškeré extrémy je prostě přitahují, jsou holt takoví.

„Hospital, hospital, miss Rebekka,“ ozve se z předního sedadla hlubokým hlasem anglicky Joseph a ukazuje povzbudivě k obzoru. Rebekka zachytí jeho pohled ve zpětném zrcátku, zná tyhle starostlivé oči. Právě Joseph totiž z řidičů pracujících na ambasádě vozil Rebekku během těch tří let, kdy byl její otec velvyslancem v Ugandě, nejčastěji. Do mezinárodní školy a zpět. Na večírky a pozdě v noci zase domů. Kvůli těm večírkům si Joseph dělal starosti, ale zdaleka ne tak velké, jako když Rebekka začala chodit na politické schůze o budoucnosti Ugandy a celé Afriky. Také její otec byl proti. Rebekka se s ním hrozně pohádala. Řvala na něj, proč ji tedy tahal do Afriky, když si na ni nesmí ani udělat svůj názor.

„Něco je špatně, mami,“ šeptne Rebekka.

„Ale ne. Proč myslíš?“

„Ta bolest.“

„To je normální, naprosto normální. Josephe?“

„Two minutes,“ ozve se okamžitě Joseph hlasem, který je Rebece tak milý. Ze všech lidí, které za poslední tři roky poznala, má Josepha nejraději. Tedy až na Dominica. Dominic. To jeho dítě má porodit. Možná to právě proto tolik bolí? Protože provedli něco špatného? Ne. To za ni myslí její otec. Jako vždycky. Už když byla Rebekka malá, říkal jí, co si o čem má myslet, od kečupu až po sousedovic děti. Nikdy jí nedovolil poznávat svět samostatně. Tvořit si vlastní názor. Dobrá, sousedovic děti možná byly pěkná kvítka, zvlášť Søren, ale Sofie byla v pohodě a Rebekka milovala kečup, a ta otcova fajnová francouzská hořčice jí nechutnala. A Dominic... Dominic znamenal jejich konečnou, kdy se dcera s otcem definitivně odcizili.

Dominic je hlasem mladých, uprchl před občanskou válkou v Súdánu a právě on mluví na politických schůzích po celé zemi proti domluveným manželstvím. Pranýřuje skutečnost, že je v Africe stále ještě možné koupit ženu za tři kozy, krávu, čtvero povlečení a sadu nerezového nádobí. Rebekka vzpomíná na chvíli, kdy ho spatřila poprvé. Bylo to v zahradě mezi budovami mezinárodní školy. Pršelo prvně po čtrnácti dnech, trávě se vrátila barva a na listech palem se dosud držely kapky vody. Dominic stál pod stromem, jako všichni Afričani, když se setkávají s druhými. Venku, scházejí se vždycky někde venku ve stínu. Děti diplomatů ho vlastně vůbec nezajímaly. Diplomaté přicházejí a odcházejí a pokaždé nadělají víc škody než užitku. To bylo toho dne podstatou Dominicova sdělení, obracel se na africké studenty, děti boháčů z Konga a Súdánu a dalších zemí okolo Ugandy, protože věděl, že opravdová revoluce se bez nich neobejde. Přesto během své řeči téměř neustále hleděl na Rebekku. A ona na něj, byl tak plný života a odhodlání a lásky.

„One minute,“ hlásí Joseph z předního sedadla. Rebekka otevře oči. Všiml si Joseph toho auta, co couvá až příliš rychle do ulice? Takhle to v Africe chodí, všechno je beznadějně pomalé, nebo zase příliš rychlé, podobně jako lvi v buši – celý den pospávají a pak najednou explodují v kratičkém brutálním okamžiku, tak jako teď Joseph pokoušející se vyhnout tomu couvajícímu autu.

„Pozor, Josephe,“ zakřičí matka.

Joseph dupne na brzdu, jinou možnost nemá, provoz je příliš silný. Rebekka ulehčeně vydechne, nenarazili. Vtom se vynoří, zezadu, Rebekka těsně předtím uslyší výkřik, snad nějaký chodec, všechno je tak rychlé, hodí je to dopředu, Rebekka zavře oči, ochraňující matčina ruka leží na jejím břiše pouhý okamžik, který si však bude pamatovat po zbytek života, potom narazí do auta před nimi a jsou odmrštěni do protějšího pruhu. A tam, ve vysoké rychlosti na pozadí lidského hemžení, Rebekka zachytí řidičův pohled. Oba vědí, že k tomu dojde.

Rebekka nic neváží, natáhne se po matčině ruce, nenachází ji, vznášejí se. Směšná myšlenka, břicho ji už nebolí. Pak dopadnou, převracejí se, tma, zvuky, strašné zvuky, řinčení kovu a jekot lidí.

Konečně. Ticho.

Jak dlouho tu leží? Zkouší volat matku, ale neozve se žádný zvuk, žádná odpověď. Ale ano, kratičký záblesk, jiskry, tisíce jisker jako z prskavky, kterých se jako malá bála. Otec po ní na Štědrý večer chtěl, aby jednu podržela v ruce, ale ona nechtěla. Hlasy, někde hodně daleko, nevadí. Ona je teď na dobrém místě, bolest zmizela, svět je jí lhostejný.

„Jak se jmenuje?“ ptá se někdo anglicky, ale vyslovuje to jinak než Angličané, hlubším tónem, africkým basem. Rebekka. Chtěla by říct, že se jmenuje Rebekka, ale nemůže.

„Slyšíte mě?“

Slyší, ale mluvit nemůže. Dítě? Žije? Dominicovo dítě. Její dítě. Jejich dítě, spojení brutálního světa jejího otce a toho Dominicova. Dominicův svět je stejně brutální, jeho otec je náčelník, má dvacet tři žen a třicet šest dětí. Když o tom od Dominica slyšela poprvé, rozesmála se, hystericky se rozřehtala, vždyť kdo má pětatřicet polovičních sourozenců, a ani jediného úplného?

„Vyřežeme vás,“ řekne hlas. Rebece chvíli trvá, než si ta slova spojí s tou prskavkou. Jiskry. Štědrý večer. Její otec jí neustále říká, co je dobré a co špatné, ale mýlí se, špatný je totiž on sám. Jeho svět, bílí muži v Africe, bílí muži, kteří zbožňují, že jsou bílými muži v Africe, tak jí to Dominic řekl. A černí muži, kteří nenávidí být černými muži v Africe. Veliké verandy před domy, drinky při západu slunce, ozbrojené stráže, levný personál – stvořil snad Bůh Afriku jako hřiště pro bílé?

Hlas, někde blízko: „Vytáhněte ji.“

Tma, někdo ji chytí, cítí ruce, chce něco říct. Mami. A dítě. Hlavně aby žilo. Neplánovala otěhotnět. Ale stalo se a ona se ho nechtěla zbavit, přestože jí otec vyhrožoval. Hlavně ať je dítě naživu. Život něco znamená, jak to vždycky říká Dominic: Každý život má význam. To je přesně problém Afriky. Život jednotlivce tu nemá dostatečný význam, lidé jsou lhostejní, život tu není svatý jako v Evropě. Na okamžik je s ním, sedí v restauraci toho večera, kdy si spolu poprvé vyšli, v jediné dobré restauraci v Kampale.

„Pozor na hlavu. Slyšíte mě? Miss?“

Rebekka otevře oči, první paprsek světla jí dá znovu pocítit bolest. Leží, stále pořádně nevidí, snaží se posadit, podívat se dolů, jestli tam břicho pořád je, napnuté až k prasknutí.

„Miss, ležte klidně,“ vyzývá ji žena, která jí cosi drží před očima. Na chvilku to oddálí a Rebekka okamžitě ucítí krev, stéká jí z čela do úst. Přesto ji uvidí. Svoji mámu. Tak, jak by nikdo svou matku vidět neměl, polámanou, roztrhanou na kusy.

Všechno v ní... Všechno v ní chce křičet, ale krev, její vlastní krev, jí teče do krku a ona nemůže dýchat; někdo křičí místo ní, to je to poslední, co slyší, než ji odvezou, to křičí africké ženy, křičí kvůli její matce.

2
Jutsko, 2017

Na okamžik se jí vybaví Afrika, to ti srnci venku na zimním poli v ní probudili vzpomínku na stáda zvířat táhnoucí na jih v honbě za trávou, život v honbě za životem. Vzápětí už si připomíná to neštěstí, tak je to vždycky, téměř všechny vzpomínky Rebekku dovedou k tomu dni před sedmnácti lety, kdy přišla o dítě i o matku. Rebekka se chytí za břicho a podiví se. Vzpomínala na tu nehodu tolikrát, každičký den, ale nikdy necítila fyzickou bolest. Jako teď.

„Rebekko?“

Otočí se ke kolegovi Jensovi, který je o dobrých deset let starší než ona, loni v kanceláři oslavili jeho čtyřicáté páté narozeniny. Rebekka si na to dobře vzpomíná, pomyslela si tehdy, že nechce za nic na světě skončit jako on, v manželství bez vášně, jen kvůli dětem, kde se partnerovi hnusí všechno, co říkáte a co děláte. Přesně tak alespoň působila Jensova žena, když pronášel krátkou řeč.

„Už jedou,“ upozorňuje Jens a ukazuje z okna kuchyně na veliký černý mercedes blížící se alejí. Jede pomalu, je jasně vidět, jak si ti dva uvnitř užívají pohled na starobylý statek v jemném zimním světle nejvláčnějšího dne roku. Rebekka si pomyslí, že v den, kdy je všechno takhle křehké, se může stát cokoli.

„Můžeš se věnovat té ženě?“ zeptá se Jens a položí na stůl v rozlehlé vesnické kuchyni návrh smlouvy o prodeji. Není to jen pár papírů a pár fotek, jako když kupujete rodinný domek nebo byt ve městě. Veliké vesnické nemovitosti, statky, zámečky a panská sídla si žádají úplně jiný přístup, lidé si kupují kousek Dánska, kulturní dědictví. A přesně tohle tehdy Rebece připadalo přitažlivé, když ji kamarádka vyzvala, aby se o tu práci ucházela. Zrovna dokončila studium práv a měla vlastně v úmyslu stát se obhájkyní a bojovat proti nespravedlnosti ve světě, alespoň trošičku, vždyť právě o tom tehdy před nehodou s Dominicem snili. Jenže jí zavolala Maja, která dodělala školu o rok dřív, a lákala ji jako zástup za mateřskou.

„No tak, Rebekko, šlo by jen o devět měsíců u firmy Reinholdt a synové,“ vysvětlovala a seznámila ji se zavedenou advokátní kanceláří v Århusu specializující se na složitý prodej nemovitostí. Když se tam dostavila na přijímací pohovor, přepadl ji zvláštní pocit, že nebude snadné odtud zase odejít. V létě to bude už deset let.

Jens přeruší její myšlenky: „Možná dnes budou chtít jít spolu.“ Minule se manželský pár z Kodaně rozdělil, žena si prohlížela pouze hlavní budovu, zatímco muž se soustředil na ostatní stavení a zahradu, chtěli si tady v Jutsku prohlédnout tři sídla, takže to muselo jít ráz na ráz. Ten chlapík vydělal jmění na něčem kolem počítačů. A teď si hodlali splnit své sny s tím se Rebekka setkala už mnohokrát a za tu dobu už dokázala vycítit, kdo se k takovému velkému sídlu s rozlehlým pozemkem hodí – a kdo vydrží jen pár let.

„Myslím, že se budou chtít zase rozdělit,“ odhaduje Rebekka.

„Vsadíme se? O oběd?“

Rebekka si prohlíží Jense, jak stojí v kuchyni s rošťáckým úsměvem na rtech. Proč ho vlastně jeho žena tak nenávidí? Sám Jens prohlašuje, že by bez ní umřel. Zato Rebekka by umřela, kdyby měla strávit zbytek života v mizerném vztahu. Možná právě proto žije už tolik let sama.

„Platí,“ přijme Rebekka, zasmějí se, je to příjemné odlehčení, které oba potřebují. Panské sídlo je na prodej za třicet sedm milionů, a pokud se za tu cenu opravdu prodá, připadnou kanceláři včetně bonusu téměř dva miliony.

Jens vyjde hlavními dveřmi jako první, aby manžele přivítal na dvoře před domem. Je realitním makléřem tělem i duší, takový ten typ, co věří na vyžehlené košile a čerstvě zastřižené vlasy. Rebekka se za realitního agenta nepovažuje, je právnička, pomáhá na svět náročným obchodům, tak aby z toho všichni vyšli dobře. Proto také nechává na Jensovi všechny ty neformální věci jako vřelé přivítání a potřásání rukama včetně prodejních triků jako znát jména dětí klientů. Ráda se připojuje k prohlídkám nemovitostí a zodpovídá dotazy, pokud může, ale neprodává tím způsobem jako Jens, nesnaží se zákazníkům otevírat oči pro různé možnosti, nenavrhuje jim, že by do stodoly mohli vestavět bazén a vířivku.

Rebekka na sebe hledí ve starém zrcadle v hale. Stará jizva po nehodě je stále patrná, začíná těsně nad pravým obočím a táhne se dolů k uchu, kde se rozděluje na dvě části jako řeka, jako Bílý Nil. Rebekka je možná první ženou na světě, která byla celá šťastná, když se objevily první vrásky. Sledovala, jak se s jizvou propojují a zakrývají ji; ještě tak deset dvacet dalších vrásek a už ji ta vzpomínka přestane trápit každé ráno, kdykoli pohlédne do zrcadla. Vzpomínka na nehodu, která jí vzala matku a dosud nenarozené dítě. Tehdy její život skončil, skončilo tak nějak úplně všechno. Přesto tu nyní stojí, vědecky vzato je totiž naživu, srdce jí bije, oči mrkají, může hýbat všemi končetinami, to v prvních dvou letech po nehodě nemohla.

„Taková je zima na venkově, prostě nádhera, zatímco ve městě člověka zima jen obtěžuje,“ hlaholí Jens na prostranství před domem a na závěr se usměje. Rebekka se přehrabuje na dně tašky ve snaze najít mobil. Právě vzpomínky na život, který skončil v Kampale, ji vedou k tomu, aby se zalogovala. A podívala se, jestli jí Doktor Livingstone, nemýlím-li se mezitím neodpověděl. Skutečně si pro svůj profil vybral tuhle přezdívku. „Doktor Livingstone, nemýlím-li se.“ Směšné jméno pro profil, pomyslela si nejprve a přejížděla dolů po dalších jménech seznamky. Kdo si jako přezdívku proboha vybere slavná Stanleyova slova, která pronesl k doktoru Livingstonovi v africké džungli, když se mu ho po mnohaletém hledání konečně podařilo najít? Sama Rebekka si tam říká „Justitia“ podle římské bohyně spravedlnosti. Ale doktor Livingstone? Fakt ubohé. Přesto se k jeho profilu vrátila, snad ji k tomu přiměla její láska k Africe. Přečetla si profilový text. O muži, který zabloudil v džungli lásky a hrozně rád by byl nalezen. Vešel do ní prý před mnoha lety, aby tam hledal svou vyvolenou, ale nyní je ztracen. Byla tam i fotka, sympatické oči, moderní vousy, nový skandinávský styl, takhle teď vypadají všichni. Jelikož se tím pádem od sebe vzhledem už téměř neliší, nastal zřejmě čas řídit se osobností. Proto mu napsala: „Tady Stanley. Kde konkrétně v té džungli se asi tak nalézáte?“

A on právě teď odpověděl: „Konečně, Stanley! Stýskalo se mi po vás. Dnes večer budu doplňovat zásoby v kavárně Svět. Vy také?“

Rebekka se zasměje. Je vtipný. To je dobře. Chlap by měl mít smysl pro humor. Dominic ho také měl, ale na to teď nesmí myslet, na nehodu, na matku, na první obraz, který spatřila, když otevřela oči.

„Ne,“ zašeptá. „Teď ne.“ Kdykoli chce myšlenky na to neštěstí zahnat, pomůže jí, když to vysloví nahlas, protože hrozným vzpomínkám se nejlépe daří v mlčení, sají živiny ze všeho tichého. Proto potřebuje v životě spoustu zvuků, hudbu, televizi a také mluví sama se sebou. Mnoho let po té nehodě mívala zapnuté rádio i televizi najednou.

Měla by mu hned odpovědět? Než Jens přivede manžele dovnitř a budou je provázet a odpovídat na jejich nekonečné dotazy? Nebo má počkat do večera? Zkusit tuhle taktiku?

„Rebekko?“ Jens stojí ve dveřích. „Beate a Cornelius by si to tu rádi ještě jednou celé prohlédli.“

„Už jdu,“ zavolá Rebekka a pokouší se vymotat z džungle ven.

Setkává se s nimi v kuchyni. Cornelius a Beate, manželé těsně po padesátce, on má v sobě něco z internátní školy a ona nemá všechno tak úplně od přírody, rozhodně ne ty plné rty a vyhlazené čelo.

„Vzpomínáte si na Rebekku?“ ptá se Jens.

Cornelius jí podává ruku. Beate jí pouze věnuje blahosklonný úsměv. Tohle Rebekka zažila už mnohokrát, lidi, pro které peníze nikdy nebudou představovat opravdový problém. Mají v sobě klid, který zbytku populace chybí, vyzařuje z nich, že ať se stane cokoli, jejich boj nikdy nebude bojem o přežití. Také však mají s čím bojovat, no ovšem, Rebekka odhaduje, že se cestou sem pohádali, Beate na to vypadá. Z manžela se jí dělá zle, to Rebekka jasně vidí. Její muž to zřejmě opravdu přehání, je přesvědčený, že tu jde jen a jen o něj, tedy o to, jaký přínos bude mít tenhle panský dvůr pro jeho život a jeho status. Jenže u starobylých dvorců a statků nejde o to, co ony mohou udělat pro vás. Naopak, jde mnohem víc o to, co můžete vy udělat pro to či ono panské sídlo představující kousíček Dánska.

„Jistě jste o tom hodně přemýšleli, že?“ ptá se Jens.

„Od rána do večera,“ odpoví Cornelius. „Doufám, že opětovný pohled na tu nádheru nám pomůže.“

„Chtěli jste se podívat, jestli by se tu našlo místo pro wellness,“ reaguje Jens rychle.

„To také. Ale rádi bychom si to tu ještě prohlédli. Myslím, že jsi chtěla začít nahoře?“ otočí se Cornelius k manželce.

„Samozřejmě,“ přikývne Jens. „Jsme tu pro vás.“

„A já bych si rád prohlédl stáje, to jsme minule nestihli,“ dodá Cornelius směrem k Rebece. Tak pravil muž světa znalý, chce, aby mu Rebekka ukázala stáje, a svou ženu nechá napospas Jensovi.

„Máme tu to věčné dilema, jestli budovy strhnout a postavit něco nového, nebo se popasovat s tím starým,“ rozkládá Cornelius cestou ke stájím. Rebece je zima, měla si vzít bundu. Má chuť mu říct, že pokud je jeho první myšlenkou při pohledu na krásné starobylé stáje postavit místo nich příšerné wellness centrum, tak proč proboha sní o panském sídle.

„Nemohl jsem toho o téhle nemovitosti moc najít, když jsem hledal podle adresy,“ pokračuje Cornelius, kráčí trochu příliš blízko Rebekky.

„Musíte hledat podle parcelního čísla,“ poradí mu.

„A to najdu kde?“

Rebekka listuje papíry. Cornelius si stoupne těsně k ní, očividně to bere jako záminku, aby se nad ni naklonil, přivírá oči. „Tady ho máte,“ oznámí Rebekka, ukáže prstem a ruku se stránkou natáhne směrem k němu, co nejdál od těla. On si dává načas, nasazuje si brýle na čtení a teatrálně hledá místo, na které Rebekka ukazuje – očividně ví moc dobře, že hledat musí podle parcelního čísla.

„Dvanáct, nula, čtyři, dvacet dva,“ předčítá a sjede jí rukou po paži. „Ta poslední čtyři čísla taky?“

„To první je katastrální území, to druhé číslo parcely. Pošlu vám to na e-mail,“ řekne Rebekka a jde dál, zatímco on jí vysvětluje své plány ohledně wellness.

„To zní zajímavě,“ odvětí Rebekka a poodstoupí. Jen to ne, pomyslí si. Ten nápad je absolutně příšerný. Teď by neměli nic kupovat, když jsou v situaci, kdy Cornelius nedokáže být pět minut o samotě s jinou ženou, aniž by hned začal flirtovat. Za tři roky budou rozvedení. Možná i dřív, odhaduje Rebekka v duchu, pokračuje v prohlídce a vědomě si udržuje odstup. Skončí na půdě. O zkosené stěny se opírají staré obrazy, krajinky, na které se nikdo nechce dívat. A nafouknutý gumový člun. Zasmějí se nad tím, polovypuštěný zmrzlý člun na půdě stájí v panském sídle vzdáleném nejmíň dvacet kilometrů od vody.

Venku na trávníku se setkají s Jensem a Beate, jemné zimní světlo se zahradou dělá divy, je v tom něco magického, dokonalý den pro prodej, napadne Rebekku. Cornelius zakloní hlavu, možná se radí s Bohem. „Koupit, nebo ne?“

Rebekka tuhle hru zná, samozřejmě že to koupí. A samozřejmě se rozvedou. Jens na ni mrkne. Také je přesvědčený, že už je ruka v rukávu. To je však asi jediná myšlenka, kterou sdílejí. Jens určitě nemyslí na to, že Cornelius je další z těch, proti kterým Dominic bojoval. Patří k nim i Rebečin otec, Hans Erik, prototyp bílého muže plného falše, který kráčí světem s předstíranou odpovědností muže velkého světa. Jeho kouzlu každý podlehne, Rebekka to zažila snad tisíckrát. Jak se její mocný otec posadil s celou svou velvyslaneckou autoritou v čerstvě nažehleném obleku do čela stolu. Muž, který má pod kontrolou celý svět, pomyslíte si, zatímco se vás ten muž v obleku a jeho seriózní výraz snaží přesvědčit, že neexistuje jiné řešení než válka, že hranice je třeba uzavřít, nebo prostě jen o tom, že je naprosto nezbytné prodat státní majetek lacino zahraničnímu kapitálovému fondu. I Beate takovému šarmu propadla, tehdy před lety, Cornelius má přesně to správné vystupování, Rebekka si všimne, že i Jens ho obdivuje. Ona sama však jen těžko hledá něco obdivuhodného na člověku, který začne balit právničku, sotva se jeho manželka otočí zády. Možná právě proto se svým otcem už pět let nemluví.

„Rebekko?“

Jens přeruší divoký rej jejích myšlenek, který by mohl trvat hodiny. Rozloučení, nyní jí Beate najednou podává ruku, a ještě přidá zasvěcené mrknutí. Možná jde Beate lépe na shledanou než dobrý den, pomyslí si Rebekka. Pokud ano, tak by na to měl Cornelius pomyslet předtím, než si to rozdá se sekretářkou nebo začne svádět asistentku. Připomenout si, že Beate ví, kudy ven.

Jens je doprovodí k autu. Rebekka položí ruku na chladnou nabílenou zeď, nechápe náhlou bolest břicha, takové bolesti nezažila od závěrečné zkoušky na právech. Pozoruje Jense dokončujícího své prodejní divadýlko, zatraceně by za to zasloužil Oskara. Spočine rukou na Corneliově rameni, jen na okamžik, jsou už přece výborní přátelé, je důvěrníkem manželky, kamarádem manžela, Jens je jejich muž a oni mu věří.

Bolest se vrátila, další bodnutí. Málo se najedla? Jen samé kafe?

„Vyhrála jsi.“ Jens přijde blíž, chvěje se zimou. „Co si dáme k obědu? Chtělo by to něco teplého, je mi hrozná zima.“

Rebekku přeruší pípnutí z kapsy. Nová zpráva od Livingstona. Plánuje Stanley dorazit? Chvíli uvažuje, zkoumá, co břicho, bolest zmizela. Ale ano, má chuť zkusit něco nového, najít lásku, jít dál. Odepíše: „Tady Stanley, připravte se, dnes večer budete nalezen.“

3
Århus

Doktor Livingstone, nemýlím-li se.

Rebekka zavrtí hlavou, neubrání se úsměvu. Fakt podivné jméno pro profil. Ale i docela veselé, bláznivé. Ji by v životě nenapadlo napsat do svého profilu něco takového. Podívá se na sebe do zrcadla, žádná zvláštní změna, vypadá stejně jako před třemi minutami, kdy před ním stála naposled, v tom tvrdém světle, které je bohužel nutné, jestliže to chce s tou novou řasenkou pořádně rozjet. Konkurovat ostatním ženám je teď těžší. Začaly používat špinavé metody, obarvené obočí a vytetované nebo vyplněné okraje rtů, čím dál tím užší nosy, maličké, slaďoučké a nevinné. Nic z toho ona nikdy mít nebude, další operace by už nezvládla, takže na plné rty může zapomenout. Musí si vystačit s rudou rtěnkou, černou řasenkou a trochou bronzových stínů, to je totiž jediná barva, která se k ní hodí. Rezavé vlasy a vybledlé pihy ji značně omezují, na rozdíl od ostatních žen, pokud tedy nehodlá mít obličej jako duha, což nehodlá. Na okamžik má pocit, že na ni hledí cizí žena. Její starší vydání. Ustaranější? Nebo nemocné?

Kohoutek kape. Rebekka si už několik dní umiňuje, že vymění těsnění. Večer musí dveře do koupelny zavírat, jinak je to slyšet až do pokoje, rytmické údery kapek o umyvadlo. Zkoušela na dno položit hadr, ale přes noc se tam vytvořilo jezírko, a nakonec byl zvuk ještě hlasitější. Možná by to mohl opravit doktor Livingstone? Třeba je kutil? Ne, podle profilového textu to tak nevypadalo. „Ředitel,“ stálo tam. Jediné slovo ohledně jeho profese, které může znamenat cokoli. Ředitel zvláštní školy? Podniku? Restaurace?

„Tak,“ zašeptá. Spokojenost? Ujde to. Ještě trochu řasenky a může vyrazit do džungle na setkání s doktorem Livingstonem.

Když se Rebekka blíží ke kavárně, znovu se ohlásí bolest. Žaludek, to je jisté. Měla něco sníst, ale teď už je pozdě, něco po sedmé. Domluvili se, že se sejdou na drink, při první schůzce se nikdy nechodí na večeři, jak pochopila. Opře kolo do stojanu na malém náměstíčku, zůstane chvíli stát na hladkých dlažebních kostkách. Pár hlubokých nádechů. Klid, nabádá se, pokouší se vzchopit, zapomenout na bolest. Je to určitě jenom nervozitou, přesně takhle se cítívala vždycky před zkouškami.

Rebekka přichází záměrně s malým zpožděním. To je další z nepsaných pravidel na seznamovacím trhu. On na ni má čekat, pět deset minut, sedět tam a být jako na jehlách. Všichni kuřáci vylezli ven pod ohřívače. Rebekka také zkoušela asi rok kouřit, ale nic to s ní pořádně nedělalo, rozhodně ne dost na to, aby se jí chtělo tu v zimním chladu postávat jako tyhle mladé ženy s hlubokými výstřihy, krátkými sukněmi a rukama třesoucíma se touhou si šlehnout. Rebekka se přes ně protlačí ke dveřím, v kavárně Svět nebyla už hodně dlouho. Má ji spojenou s tím prvotním těžkým obdobím po Africe. Osamělost, touha, strach, večery všedních dní, které bylo třeba nějak zabít. Rebekka nesnáší, že ho teď bude muset hledat.

„Můžu projít?“ otočí se k jedné z těch mladých žen, která si také nechala udělat nové rty, podvodnice.

„Stanley?“

Otočí se. První, co uvidí, je tropická helma. Bílá a kulatá, taková, s jakou vyráželi do džungle Evropané, dobrodruzi ztraceného času setkávající se s domorodci, které buď využili jako nosiče zavazadel, nebo které odstranili z cesty.

Směje se, rychle si helmu sundá a položí ji na stůl.

„Doktor Livingstone, nemýlím-li se,“ pronese Rebekka a podá mu ruku.

„Čekal jsem na vás, Stanley.“

„Jinak mi můžete říkat i Rebekko,“ oznámí mu a oba se rozesmějí. Její hlas téměř zaniká v šumu kavárny, zato stisk jeho ruky je pevný.

„Takže Rebekka?“

„Ano.“

„Dennis,“ představí se jí hlasem korespondujícím s jeho postavou, silným, hlubokým. Vypadá jinak než na fotkách. Vousy má divočejší a nadto byl na snímcích přirozeně opálený, zatímco teď je bledý, jenže kdo není?

„Doufám, že vám ani tohle jméno nevadí.“

„Samozřejmě že ne.“

„Můžu vám něco přinést? Co ráda pijete? Víno, pivo, svařák? Nebo vás mám prostě něčím překvapit?“

„Jo, nechám se překvapit,“ odvětí a hledí za ním, jak se propracovává k baru. Široká ramena pěkně vyplňují bledě modrou košili, je čerstvě ostříhaný, úplně nakrátko. Přitahuje ji?

„První schůzka?“

Rebekka odtrhne pohled od Dennise a pohlédne na ženu vstávající od vedlejšího stolu. Usmívá se a vklouzává do svého umělého kožichu, připravená vydat se ven do zimy.

„Mluvíte ke mně?“

„Jen jsem chtěla vědět, jestli je to vaše první schůzka? Taky jsem si s ním vyšla. Dennis, že? Nevzpomněl si na mě. Když vstoupil do kavárny, jako by mě neviděl.“ Její hlas drnčí nevolí, vztekem.

„To mě mrzí.“

Žena zavrtí hlavou. „Jen počkejte, až vám začne vyprávět, jak je třeba spasit svět zelenými řešeními,“ podotkne a protáhne se kolem Rebekky do večerního města.

Dennis se vrátí se sklenkou vína pro ni a s pivem pro sebe. Má mu povědět o té ženě? K čemu by to bylo dobré? Dennis má právo vídat se s ostatními ženami, tak to přece funguje, a má také právo si nějakou tvář nepamatovat. Přesto má Rebekka chuť jít domů, vlézt si pod deku a pustit si jednu z těch klasických romantických komedií, ve kterých láska nakonec vždy zvítězí. I když jsou to pěkné kecy. Skoro všichni Rebečini známí buď nemají vztah žádný, nebo mizerný. Sci-fi filmy jsou určitým způsobem mnohem realističtější než všechny ty romantické seriály, které sleduje.

„Chodíte na schůzky často?“ zeptá se Rebekka. Měla by to nechat být. Nebo to rovnou ukončit, díky za dnešní večer a hodně štěstí.

„Věřila byste mi, kdybych vám řekl, že tahle je moje první?“ zeptá se Dennis.

„Ne.“

Dennis se zasměje. „A co vy?“

„Tahle je moje pátá.“

„A co se stalo s těmi čtyřmi?“

„Zabila jsem je,“ řekne Rebekka, ale hned toho lituje, mělo to být vtipné, ale její slova zní moc tvrdě. Dennis se přesto směje, vypadá však trochu vystrašeně.

„Doktora Livingstona moc žen nezná,“ podotkne.

„Žila jsem v Africe,“ vysvětluje a opět se nad sebou rozčiluje. Odpovídá příliš rychle, je nervózní, to je celá ona, její obranou odjakživa bylo mluvit co nejrychleji. „Můj otec působil jako velvyslanec v různých zemích. Jižní Afrika, Uganda.“

„Afrika, to bych si dal líbit, zvlášť v tomhle počasí. A co jste tam dělala vy?“

„Studovala. Jsou tam mezinárodní školy. Hodně jsme se stěhovali, jakmile jsem na jednom místě trochu zapadla a našla si kamarády, už jsme se zase vraceli domů nebo se stěhovali do jiné země.“

„Ale mít otce velvyslance, to musí být něco. Můj táta dělal u dráhy.“

Rebekka se na chvilku zamyslí. Má mu vyprávět o otci? Že s ním už pět let nemluvila? Že jí spadl kámen ze srdce, když dospěla k rozhodnutí, že s ním přeruší veškeré styky? Rok po té nehodě se Rebečin otec znovu oženil. Její matku stejně nikdy horoucně nemiloval, představovala prostě jen další schůdek v jeho závratném vzestupu od nudného dětství v Nakskovu ke galavečeřím se světovou elitou.

„A vy jste... ředitel?“ zeptá se a zadoufá, že je jiným vůdčím typem než její otec.

„Zabýváme se ekologií,“ odvětí. Rebekka poslouchá na půl ucha jeho vyprávění o tom, jak zelené technologie spasí svět, přesně jak to předpověděla žena od vedlejšího stolu. Snaží se ten pocit ze sebe setřást. Dennis má právo říkat všem ženám na schůzkách stejné věci, co jiného by asi tak měl dělat? Vyprávět pokaždé jinou historku? Přesto z toho má špatný pocit, jako tehdy, když kupovala svoje první ojeté auto, námořnicky modré polo. Během zkušební jízdy s prodejcem se zdálo být v pořádku, ale už cestou z bazaru jí připadalo, že je auto ojeté trochu příliš.

„Recyklace je úplný zlatý důl,“ tvrdí Dennis a vysvětluje, že elektronický odpad se stává čím dál tím větším problémem. „Dokud se na něj ovšem nezačneme dívat jako na zdroj. Všechny ty těžké kovy, olovo, kadmium, rtuť, valnou většinu z nich je možné recyklovat,“ rozkládá. „A my tady v Dánsku jsme v tom dobří. Měli bychom své vědomosti vyvážet.“

Dennis pokračuje, angažovaně, lehce zvýší hlas, živě gestikuluje, vypráví o svém inženýrském studiu. „Víte, kolik bylo u nás v ročníku holek?“ Z palce a ukazováčku utvoří kulatou nulu.

„Tak to není zrovna moc,“ směje se Rebekka, je fakt milý, musí se zbavit toho pocitu zboží z druhé ruky. „To u nás na právech jich tedy bylo o něco víc,“ podotkne se smíchem. „Vlastně skoro samé.“

„Proč jste se rozhodla pro práva?“

Rebekka pokrčí rameny. Šla na práva, protože chtěla proti něčemu bojovat. Někde uvnitř cítila, a pořád cítí, že se něco zvrtlo, že svět je nějak špatně uspořádán. Jenže to je komplikovaná historie. I proto, že to nakonec dopadlo tak, že se k nespravedlnostem světa otočila zády a místo toho se vydala snadnou cestou: vydělávat peníze.

„Rebekko? Jste v pořádku?“

„Ano. Na co jste se ptal?“

„Proč jste se rozhodla studovat práva. Jste advokátka?“

Bolesti, stejné bodání jako předtím, na levé straně, břicho nebo záda.

„Jste v pořádku?“

„Ano, jenom...,“ zaváhá. Slovům se nechce ven. Ty bolesti jí chtějí něco naznačit, mají určitý plán, tak to cítí. „Chtěla jsem se stát advokátkou..., bojovat za důležité případy před vrchním soudem a tak. Jenže pak jsem dostala jednu nabídku.“

„Jakou?“

Bolesti, Rebekka vstane, nedokáže už v klidu sedět.

„Rebekko?“

Snaží se něčeho zachytit, natažená paže, řinčení skla o podlahu, už se neudrží.

„Rebekko. Co se děje?“

Leží na zemi. Všude kolem střepy skla, pach piva.

„Zavolám sanitku. Co je vám? Kde...“

Rebekka se pokouší vstát, kdyby tak jen byla schopná něco říct. Slyší jeho volání: „Zavolejte sanitku!“

Sanitka. To slovo v ní něco spustí. Obrazy. Kampala. Ta hrozná noc. Slyší Dennise. „Ne, právě jsem se s ní seznámil,“ zbavuje se ihned odpovědnosti. Rebekka zavře oči. To neměla dělat, rázem uvidí svoji matku, hned po té nehodě.

„Rebekko? Slyšíte mě? Sanitka už jede.“ Ruce kolem krku, zvednou ji a zase položí, spočívá na něčem měkkém, svetru nebo dece.

„Co vás bolí?“

„Břicho.“

„Sanitka tu bude hned,“ uklidňuje ji Dennis a ona na chvíli otevře oči – to nebyl dobrý nápad – kolem ní stojí spousta lidí a všichni na ni zírají. Opět oči zavře, uzavře se před světem, na to je expert, dělala to po celý život, co jiného jí zbývalo? Měla snad svět vpustit dovnitř i přesto, že přišla o matku a dítě?

„Sanitka už je tu, Rebekko. Mám jet s vámi?“

„Ne,“ zašeptá. Na to se člověk neptá, to prostě udělá, pomyslí si. Dennis půjde dál. Rebekka ne, ta se nikdy nepohne vpřed, naopak, vrátí se zpátky, do Afriky, k nehodě, matčině smrti, bolestem. Třeba jí už tentokrát konečně bude povoleno umřít. Neměla to tehdy přežít, měla odejít spolu se svou matkou a dítětem.

Její dítě.

4
Východní Afrika

Angel přehne široký list tak, aby voda stekla doprostřed, a pak si ho přiloží ke rtům a nechá těžké kapky stékat do pusy. Třicet listů těsně po dešti, dávno už na to má systém, voda z třiceti listů akorát tak stačí uhasit žízeň. Nesmí být palmové, ty jsou tvrdé a suché, a dřív než donutí vodu stéct do úst, zlomí se vám. Ostatní raději pijí vodu z kaluží jako zvířata. Je to rychlejší, a tak je větší šance utišit žízeň, než vám rozkážou jít dál.

„Angel? Angel?“ ozve se za ní Desmond. Celé ty roky, co jsou spolu, ji oslovuje tak, že vždycky dvakrát zopakuje její jméno.

Desmonda unesli o rok později než ji. V počátečních letech se o něj starala, ale je to kluk a brzy byl silnější než ona. Navíc má dobrou mušku, vůdci povstalecké skupiny si jeho talentu brzy povšimli. Desmond je menší než ostatní, má v těle pygmejskou krev, to je moc dobře vidět. Když stojí vzpřímeně ve vysoké trávě, hlava mu jenom těsně vyčuhuje. Ostatní se musí plížit nebo jít v předklonu a bolí je z toho záda. Desmondovi stačí se jen trochu přikrčit a není ho vidět. Je rychlý, přestože má po všech těch letech hladu a nemocí divně nafouklé břicho. Desmond je schopný zachytit zvuky nepřátel z vládního vojska na velkou vzdálenost, vystrčí hlavu a dvěma nebo třemi přesnými výstřely vojáky zasáhne, přestože jsou ještě daleko.

„Pojď už,“ pohání ji.

„Potřebuju ještě deset listů,“ šeptne Angel a přejede jazykem po hrubém povrchu.

„Volají na nás. Musíme jít. Za chvíli bude tma. Chceš večer dostat výprask?“

„To dostanu tak jako tak.“

Desmond ji chytne za ruku a táhne ji z malé plantáže nějakých sedmi osmi mangovníků ven na stezku. Kus před sebou slyší zbytek oddílu a hvízdání jeho vůdce, kterým všechny svolává.

Rozkazy.

Uděláš, co ti přikážou. Všichni musí poslouchat, to se člověk po únosu naučí jako první. Jedno z dětí vždycky zabijí pro výstrahu ostatním. Angel tehdy před lety unesli ze školního autobusu. Rebelové ho napadli z buše, řidiče zastřelili a autobus sjel do příkopu. Angel přistála na zemi pod dospělým mužem, cítila, jak po ní stéká jeho teplá krev. Pokud by na ní neležel, veliký a mrtvý, zasáhly by ji zbloudilé kulky. Děti vytáhli z autobusu. Křičely a plakaly, Angel také. Dospělé zastřelili jako první, dívka z Angeliny třídy viděla, jak popravují její rodiče, z tváře její matky nezbylo téměř nic, zasáhli ji ze strany někam mezi oči a nos. Dospělé Plukovník nikdy nebral. Nikdy. Děti jsou mnohem lepší, rychle se naučí, jak vést válku, jen se podívejte na Desmonda. A dětská armáda má ještě jednu přednost, která nemusí být každému hned zřejmá: dokud má většina rodin na venkově některé z dětí v povstalecké armádě, nekladou příliš odpor – kdo by válčil s vlastními dětmi? Takový byl Plukovníkův plán. Jeho pravé jméno nikdo neznal a v malých vesničkách spousta lidí věřila, že je to duch a že je nesmrtelný. Plukovník všechny ty mýty o sobě miloval a dál je rozvíjel. Angel byla svědkem, že jim pomalu sám začínal věřit. Plukovník však žádný duch nebyl, to Angel věděla až moc dobře. Byl člověk a živil se cizí bolestí tak, jako se komáři v džungli živí krví.

„Jdeš moc pomalu,“ napomíná ji Desmond a opakuje varování, že ji zbijí. „Zkejnujou tě.“

Tak se tomu říká. Cane je dozrálá cukrová třtina, vysoká jako člověk a lehká, když ji nesete, ale tvrdá jako kámen, pokud jí někoho praštíte. Když Angel poprvé odmítla jít s Plukovníkem do postele, rozkázal ostatním, aby ji zkejnovali. Byl mezi nimi i Desmond, tak to prostě bylo. Kdyby odmítl, zastřelili by ho. Kejnovali ji, dokud neztratila vědomí, neušetřili jediné místečko na jejím těle. Angel si vzpomíná, jak nad ní Desmond stál a zasáhl ji do rozkroku a do obličeje, pětkrát nebo šestkrát.

„Angel, Angel.“

„Jsem tady,“ volá Angel a dožene ho. Vzpomínka, jak ji tehdy poprvé zkejnovali skoro k smrti, ji popožene. Jak může být Desmond tak rychlý, když je tak malý? Odjakživa ji to udivovalo. Je jako hyena.

Dojdou na rozhraní buše a třtinové plantáže, na cestu vedoucí kolem řeky až k místu, kde se už dva týdny rozkládá tábor. Pořád se přemisťují, jsou stále na útěku před vládními jednotkami, musí se neustále skrývat před helikoptérami kroužícími nad džunglí ve snaze je najít.

Desmond se zastaví. Pohlédne na Angel, která také zůstala stát, jako by je ta náhlá myšlenka napadla oba naráz.

„Teď,“ vyhrkne Angel.

Desmond sklouzne očima dál po cestě až tam, kde buš houstne a pro všechny kromě nich je neproniknutelná. Angel nikdy nebyla od dospělých dál než teď. V noci se zdrhnout nedá, buš a džungle jsou moc nebezpečné, když jsou zvířata na lovu. A ve dne jsou vždycky někde blízko nejstarší kluci, ti, co byli s Plukovníkem už tehdy, když svoji vzpouru před mnoha lety započal.

Angel to na Desmondovi vidí, jeho masité rty se pohybují, ale bezhlesně, jako vždycky když přemýšlí, formuluje si myšlenky tichými slovy, jako dítě. Ona však ví, že víc toho říkat nemusí, celá ta léta nemluvili o ničem jiném. Po nocích, když všechno ztichlo, šeptali si do ucha o svých domovech, rodičích a sourozencích a slibovali si, že se jednoho dne domů vrátí.

„Dohoní nás,“ namítne Desmond.

„Nikdy jsme nebyli dál než teď. Půjdeme podél řeky.“

„Je tam moc divokých zvířat.“

„A oni se jich bojí,“ řekne Angel. Divoká zvěř je to jediné, z čeho mají dospělí strach, obzvlášť Plukovník. Jinak se Plukovník nebojí ničeho, ani člověka, ani sebehroznějšího činu, je schopný všeho. Desmonda odvedli během povstaleckého útoku na jednu školu kousek od Gulu. Všechny děti a učitele vyvlekli ven. Plukovník osobně zabil jednu z učitelek a rozčtvrtil ji mačetou. Kusy učitelky hodili na obrovskou pánev používanou při oslavách. Desmond Angel pověděl, že na zápach učitelčina masa nikdy nezapomene. Ostatním učitelům dali na výběr, buď snědí to připálené maso, nebo je zastřelí. Všichni se rozhodli pár soust spolknout. A v té příšerné směsici zvracení a pláče a křičících dětí Plukovník učitelům rozkázal, aby šli domů a vyprávěli, co se stalo. Jen ať se každý dozví, co se stane tomu, kdo se mu protiví a donáší vládnímu vojsku, kde se povstalci skrývají. Potom sebrali děti, ne ty největší a nejsilnější, ty zahnali pryč nebo zastřelili. Naopak, ty malé, které se nemohly bránit a které byly tak vyděšené, že okamžitě udělaly, co jim přikázal.

„Máš v pušce náboje?“ zeptá se Angel, přistoupí k Desmondovi a opatrně ho uchopí za paži.

Desmond pohlédne na pušku. „Nanejvýš pět nebo šest,“ odpoví. Angel si pomyslí, že to tak bude, nikdy nedostávají plný zásobník, pokud nevyrážejí do boje s vládními jednotkami. To je jeden z Plukovníkových osvědčených nápadů. Pokud by některé ze starších dětí napadlo utéct, brzy by jim došla munice.

„Poženou se za námi až na kraj světa. Moc toho víme.“

„Plukovník jel pro zbraně do Juby,“ upozorní Angel. Sama Plukovníkovi pomáhala poslat zprávu jeho společníkovi žijícímu ve větším městě na severu. Bylo to už dávno, před mnoha měsíci. Plukovník se jistě už brzy vrátí. Tomu společníkovi se říkalo „Účetní“, tak to bylo běžné, žádná skutečná jména, nikdo se ke svým zločinům nehlásil. Rádi zabíjeli a drancovali a vyměňovali diamanty za zbraně, ale nikdy si neříkali svým rodným jménem.

Desmond zavrtí hlavou: „Plukovník se brzy vrátí.“

„Právě proto musíme utéct dnes,“ vyvozuje Angel. Logická myšlenka, nikdy nebudou mít větší šanci než teď. Plukovník je pryč a mají malý náskok. „Ostatní si podél řeky jít netroufnou.“

„A my jo? Chceš se radši nechat sežrat než zastřelit?“

„Já chci radši žít, Desmonde. Jinak než teď.“

Další z Desmondových zkoumavých pohledů přes rameno, které Angel tak dobře zná. S nikým jiným by se na útěk nevydala radši než s Desmondem. Znovu mu položí ruku na paži. Ví, že by se s ní Desmond rád vyspal, odráží se mu to v očích a pozná to i z toho, jak jí neustále kouká na prsa. Sám si ani není vědom, jak moc na ně zírá, jako by jimi byl hypnotizován. Když ji unesli, ještě ženou nebyla. Děti se koupaly pohromadě v řece nebo v louži a jedno vypadalo jako druhé. Pak však Angel začala růst prsa, Desmond to sledoval s mnohem větším zájmem než sama Angel, zíral na každou tělesnou změnu, jako by šlo o nějaký nespoutaný přírodní fenomén, jako tehdy, když na jihu vybuchla sopka a po dva dny halila temnotou oblohu.

„Jsem připravená zemřít,“ zašeptá Angel a svírá jeho paži. „Ale chci to alespoň zkusit. Tobě se po rodičích nestýská?“

Desmond neodpoví, zatřepe hlavou, jako kdyby chtěl myšlenky srovnat na místo. „Někoho za námi pošlou. Celý oddíl.“

„Ty jsi lepší než oni, vždyť to víš.“

„Angel,“ začne Desmond, zastaví se, hledí na stezku. „Mají jídlo. Zbraně. My nemáme nic.“

„Jdu sama, Desmonde,“ rozhodne se Angel. „Řekneš jim, žes mě nemohl najít? Že jsem najednou zmizela?“

Desmond se na ni zadívá. „Ale to potom za tebou pošlou mě a tři další.“

„Tak je zaveď opačným směrem. Já půjdu podél řeky.“

Desmond zavrtí hlavou, Angel vidí, jak se mu svaly na krku napínají. Rychle. Obejme ho, přitiskne se k němu, mají mezi sebou jeho pušku, Angel cítí na kůži její tvrdý kov. „Sbohem, Desmonde.“

Otočí se. Rozběhne se na bosých nohou, černé vojenské boty, které ukořistili padlým vládním vojákům, mají jenom dospělí. Angel se neohlíží, musí se dostat co nejdál, než bude tma. Desmond má pravdu, jít podél řeky je příliš nebezpečné. Beze zbraně, v noci. Plukovníkovi lidé za ní určitě někoho pošlou. Dospělí v táboře se bojí Plukovníka, i když je teď už tak dlouho pryč, a vědí, že o Angel nechce přijít. Plukovník občas odjíždí, aby získal nové zbraně. Bývá pryč týdny nebo i měsíce a dětem nikdy neřeknou, že se chystá odjet. Jednoho dne se děti prostě probudí a Plukovník je pryč a velení převezmou ostatní dospělí. A nedozvědí se ani, kdy se vrátí, jednoho rána Plukovník prostě najednou sedí v táboře u ohně, šťourá se klackem ve žhavých uhlících a povídá si s ostatními, jako kdyby nikdy neodjel.

Angel se ohlédne přes rameno. Udělá Desmond, o co ho prosila? Zavede ostatní špatným směrem? Snad. Jenže dospělí jsou prohnaní. Malý César, který v nepřítomnosti Plukovníka vždy přebírá velení, jistě vyšle dvě skupiny. Ví, že mezi ní a Desmondem je pevné pouto, oba dva už zmlátili tolikrát, že se z nich stal jeden celek. Jako vajíčko – když ho šleháte dost dlouho, spojí se bílek a žloutek v jedno. Takové to je s ní a Desmondem a Malý César to ví, ďábel jeden. Angel se může schovat na stromě a probdít tam celou noc, jenže oni přesně s tímhle počítají. Budou ji honit v kruzích, všechno prohledají a jsou rychlejší než ona. Ne. Zbývá jí jenom řeka a divoká zvířata, to je její jediná šance.

„Přidej, Angel,“ křikne Desmond a o vteřinu později už ji předběhne krátkými čilými kroky. „Musíme se dostat na druhý břeh, než bude tma. Tím získáme náskok, v noci se přes řeku nikdo neodváží.“ Angel se usměje, její šance na přežití se právě zvýšila o spoustu těch procent, o kterých se právě začínali učit ve škole, když ji Plukovník unesl. Před mnoha lety. Příliš mnoha lety. Nejvyšší čas to ukončit.

5
Århus

Siréna ji vrátí zpět do přítomnosti, vymaže těch sedmnáct let svým pronikavým ječením. Je to zvuk života rvaného na kusy, rozdělujícího existenci na předtím a potom.

„Rebekko?“

Pokusí se otevřít oči, není to Dominic, samozřejmě že to není on, Dominic je mrtvý. Všichni jsou mrtví.