Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Hrdina

Tajemství skotské krve

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Design obálky Lukáš Joch – joch.cz & Richard Bukáček
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Fotografie a ilustrační materiály archiv autora

© Grada Publishing, a. s., 2018

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2018 jako svou 6900. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-2610-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-2627-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-3342-5 (print)

Karolíně a Robinovi

Prolog

Prastaré sídlo, ponořené do tmy pozdního večera, bylo zahaleno hustou, mléčně bílou mlhou. Po široké příjezdové cestě uháněl kočár tažený dvěma černými hřebci, které ještě pokřikem pobízel na kozlíku sedící vysoký ryšavý muž s napjatým výrazem ve tváři. Netrvalo dlouho a kočár prudce zastavil před hlavní zámeckou branou podoby lomeného oblouku, zdobeného rostlinnými motivy. Právě ve chvíli, kdy kočí seskakoval na zem, se rozlétly vyřezávané dubové dveře, z nichž vyběhl dlouhý hubený muž s orlím nosem a světlými vlasy.

„Vezete doktora?“ zeptal se rozrušeným hlasem.

„Samozřejmě, hrabě!“ ozvalo se ze dveří kočáru, v nichž se objevil muž v černém obleku a s kufříkem v ruce.

„Jsem rád, že vás vidím, doktore. Jdete právě včas. Ale pospěšte si, prosím.“

Hrabě vběhl zpátky do zámku a nervózně se ohlížeje, zda ho doktor následuje, spěchal ke schodišti. V tom okamžiku se ze shora ozval pronikavý výkřik, jenž proťal okolní mrtvé ticho. Na konci schodiště se objevila mladá služka.

„Pane, už to začalo!“ šeptala třesoucím se hlasem.

„Slyšíte, doktore? Prosím, pospěšte si!“

„Buďte bez obav, Sire, všechno bude v pořádku,“ uklidňoval ho doktor, když svižným krokem vcházel do pokoje, kde v silných bolestech ležela mladá, k smrti vyčerpaná žena.

Po pár minutách si už doktor nebyl tak jistý tím, co ještě před malou chvílí tak sebejistě prohlašoval.

„Počkejte venku, hrabě, teď tu stejně nebudete nic platný. Udělám vše, co bude v mých silách, aby všechno proběhlo, tak jak má.“

Hrabě, ač nerad, tedy odešel do vedlejší místnosti, kde mu mezitím komorník, ryšavý muž, který nedlouho před tím uháněl s kočárem mlhou, nalil sklenku skotské. Hrabě se jí však ani nedotkl. Jeho myšlenky byly příliš hluboké, než aby si sklenky vůbec všiml. Nervózně přecházel po pokoji a v duchu se modlil, aby vše proběhlo bez obtíží. Náhle se ze sousední místnosti ozval další, tentokrát přerývaný výkřik, který hraběte ještě více znejistil. Zároveň ho však vytrhl z jeho černých úvah.

Zdálo se mu, že uběhlo několik hodin, ve skutečnosti uteklo sotva pár minut. Z pokoje vyšla služka. Hrabě k ní přiskočil a chytil ji za ramena:

„Mluvte, co se tam děje? Je všechno v pořádku?“

„Nevím,“ odvětila dívka, „ale mám o paní strach. Doktor mě poslal pryč, že to prý zvládne sám a že mě už nepotřebuje.“

Hrabě se odvrátil. Dívčina odpověď ho neuklidnila, právě naopak. Musel se ovládat, aby se nešel do vedlejšího pokoje přesvědčit, probíhá-li porod skutečně bez komplikací. Zároveň se konejšil tím, že je přece jeho žena v těch nejlepších rukách, a pokud by se něco dělo, dal by mu doktor vědět.

Netrvalo dlouho a z pokoje se ozval další, o mnoho silnější výkřik, který už hrabě neunesl. Rozběhl se ke dveřím, popadl kliku s takovou razancí, že dveře téměř rozrazil a vmžiku se ocitl uprostřed malé místnosti. Pohled, který se mu naskytl, v něm vyvolal velmi intenzivní pocit úzkosti. Jako kdyby mu někdo vší silou sevřel všechny vnitřnosti. Na čele mu vyskočil studený pot.

Hraběnka ležela na lůžku zcela nehnutě, jako bez života. Doktor, jehož bílá košile byla špinavá od krve, seděl vedle postele a nepřítomně zíral kamsi před sebe. Hrabě se záhy vzpamatoval, popadl ho a zatřásl jím. „Doktore!“ zakřičel. Ale doktor nereagoval. Hrabě přitvrdil a vrazil mu facku. Poté se doktor probral.

„Co se děje, doktore, slyšíte? Co je s mou ženou?“

„Upadla do bezvědomí. Bylo to hrozné…,“ vypravil ze sebe roztřeseným hlasem.

Hrabě doktora dál neposlouchal, protože ho upoutalo něco jiného. Na druhé straně postele stála kolébka, kterou sám pro svého prvorozeného syna vyrobil. Obešel postel. Vytřeštěnýma očima zíral před sebe a nedokázal se od kolébky odtrhnout…

Ryšavý komorník stál u okna a pozoroval houstnoucí mlhu. Ani on nebyl klidný. Také byl podivně probíhajícím porodem znepokojen, protože jeho žena, stejně jako hraběnka, čekala prvního potomka. Navíc mu bylo divné, že je všude takový klid a že hrabě dlouho nepřichází. Náhle si v okně všiml odrazu jakési postavy, jež se vynořila z vedlejšího pokoje. Otočil se. Když spatřil svého pána, vyděsil se, jako kdyby uviděl ducha.

Hrabě se chvěl po celém těle, vypadal nejméně o deset let starší a ještě mnohem hubenější. Skelný pohled, ústa pokleslá a tvář mrtvolně bledá, připomínající matný Měsíc oné podivné noci.

KAPITOLA I

Afghánistán, 27. července 1880

Na malé vyvýšenině, vystupující z úbočí širokého mělkého údolí, seděl v sedle hnědého koně s bílou lysinou vzpřímeně muž nevelkého vzrůstu, v pase trochu zakulacený, s mohutnými kotletami, červenými tvářemi a malýma štěrbinovitýma očima. V ruce držel kapesní hodinky, které mu prozrazovaly, že je devět hodin třicet dva minut, a je to tedy už tři hodiny od chvíle, kdy se jeho vojenská kolona vydala na sever. Teplota vzduchu se rychle zvyšovala a sluneční žár se odrážel od rozžhaveného písku a kamenů. Zatímco muž přehlížel postupující kolonu, připojil se k němu mladý důstojník, nesoucí důležitou zprávu.

„Generále Burrowsi, naši zvědové hlásí, že Ayúbovy oddíly jsou od nás vzdáleny nejvýš hodinu.“

„Díky, poručíku. Předejte zprávu ostatním velitelům.“

Kolona pokračovala dál údolím. Horko se stávalo nesnesitelným a muži, ač bylo teprve k desáté hodině, již začínali pociťovat známky únavy. Tento pocit je ale vzápětí přešel, neboť hlídky právě oznámily, že nepřítel je na dohled.

Nepřátelské jednotky Ayúba Chána dalekohledem pozoroval i mladý kapitán Deveron-Gordon od 3. lehké bombajské kavalerie. Byl to vysoký snědý muž s tmavými vlasy, hrdýma temně modrýma očima, které pronikavě hleděly zpod hustého černého obočí. Pod rovným nosem měl černý pěstěný knírek a jeho pevné držení těla, stejně jako souměrné rysy tváře, prozrazovaly jeho aristokratický původ. Ačkoliv to nebyl bázlivý muž, to, co viděl v dalekohledu, ho příliš nepovzbudilo.

Ze svahů na konci údolí, kterým táhla britsko-indická kolona, sestupovaly tisíce a tisíce mužů. Na první pohled se zdálo, že svahy pokrývá hustý les, avšak ten les se pohyboval. Již dříve zvědové hlásili, že nepřátelské vojsko se skládá z přibližně šesti tisíc pěšáků a čtyřtisícové jízdy, podporovaných třiceti šesti děly. Avšak i přes znalost těchto údajů se zdála být velikost afghánské Ayúbovy armády mnohem větší. Již brzy se měly britsko-indické jednotky přesvědčit, že nejde jen o zdání.

Čas neodvratného střetu se přiblížil. Britsko-indické oddíly zaujaly bojové postavení. Jako první přišlo ke slovu dělostřelectvo, zatímco pěchota a jízda vyčkávaly na křídlech. Netrvalo dlouho a afghánská děla odpověděla. Kolem poledne zaútočily Ayúbovy jednotky na obě britská křídla. Příliv afghánské jízdy se vrhl na levé křídlo, ale byl odražen. Pravé britské křídlo bylo napadeno bíle oděnými Gházy, náboženskými fanatiky, kteří se bez sebemenšího strachu hnali smrti v ústrety. Byli to právě tito Gházové, kteří více než zdvojnásobili počet válečníků v afghánském vojsku a o nichž Britové neměli ani ponětí. Příliv Gházů byl tak velký a nečekaný, že bylo nutné na pravé křídlo, kde zatím útoku statečně odolával šestašedesátý pěší pluk, přesunout dvě děla. Tímto úkolem byl pověřen právě kapitán Deveron-Gordon, zatímco velení 3. lehké bombajské kavalerie bylo předáno kapitánu Maynovi.

Bitevní vřava houstla. I když se Britům podařil jeden výpad za podpory jízdy, Afghánci přecházeli do kruté ofenzivy. Kam až oko dohlédlo, všude bylo vidět velké pestrobarevné prapory z hedvábí, jasně svědčící o drtivé přesile, které se dalo čelit jen stěží. Opakované nájezdy afghánské jízdy na levé britské křídlo zapříčinily, že se sice dobře vyzbrojené, ale nezkušené pěší bombajské regimenty, totiž první a třicátý domorodý, jež měly levou stranu držet, daly na ústup. O něco lépe vypadala situace na křídle pravém, kde měl šestašedesátý pěší regiment obsazené vyschlé koryto řeky a byl proti masám fanatických Gházů podporován dvěma děly, která se i přes značné potíže podařilo kapitánu Deveron-Gordonovi dopravit na místo. Afghánci tu utrpěli těžké ztráty, avšak za každého zabitého muže nastoupili další dva. Bylo tedy jen otázkou času, než se zhroutí i toto křídlo.

Kapitán Deveron-Gordon, který měl přímý rozkaz nevzdalovat se od děl, celou situaci sledoval. Když se však dozvěděl, že levé křídlo padlo, rozhodl se jednat.

„Poručíku Blackstone,“ řekl muži po své pravici, „přesuňte se s děly na střed a pokuste se držet jejich jízdu v uctivé vzdálenosti od našich. Tady už jsou děla k ničemu, stálo by nás to víc životů, než je,“ pokynul hlavou směrem k vyschlému korytu, kde byla vřava tak hustá, že děla nebylo možné použít. „Já se pokusím vrátit ke třetí lehké a vpadnout těm proklatým Gházům do boku. Myslím, že šestašedesátý se nemůže bez pomoci dlouho udržet.“

Když se kapitán Deveron-Gordon dostal ke třetí lehké kavalerii, zjistil, že z dvou set padesáti jezdců, které zanechal kapitánu Maynovi, zbyla sotva třetina, bylo to ale pořád ještě dost na to, aby mohl podpořit šestašedesátý, čelící ničivé vlně nepřátel. Co nejrychleji tedy zorganizoval své muže a vyrazil proti přesile.

Prudký náraz britsko-indické jízdy afghánské bojovníky, kteří pomalu získávali navrch, překvapil. Nastala nemilosrdná řež. Jezdci sekali všude kolem sebe, zatímco ke všemu odhodlaní Gházové se na ně houfně vrhali a snažili se je strhnout z koní. Kapitán Deveron-Gordon se na svém zpěněném hřebci dostal až do blízkosti šestašedesátého regimentu, jehož zbytky ze všech sil hájily pozice i zástavy s pomocí pušek Martini-Henry. Zásoby munice se však povážlivě tenčily, a tak se obrana pomalu měnila v beznadějný boj muže proti muži.

Snad Duncan ještě žije, pomyslel si kapitán Deveron-Gordon a očima se pokoušel proniknout nepřehlednou vřavou, aby našel svého bratra. Nemohl se zbavit tísnivého pocitu, který mu říkal, že něco je špatně. Hodně špatně. Když už se mu zdálo, že mezi vojáky, kteří dosud hájili svůj prapor, zahlédl známou tvář, strhla ho z koně jakási mocná síla. Vzápětí se ocitl na zemi. Nad ním se tyčil nejméně o hlavu vyšší ramenatý Afghánec se svalnatýma rukama a býčí šíjí.

Kapitán se hbitě zvedl a zaujal bojový postoj, na jaký byl zvyklý z boxu, jemuž se pravidelně věnoval. Podobně jako on měl i obrovitý Afghánec holé ruce, ovšem nezdálo se, že by mu to nějak vadilo. Spíše naopak. Jeho široké ruce se sevřely ve dvě velká kladiva, kterými chtěl o hlavu menšího britského důstojníka zatlouct do země. Kapitán však na víc nečekal, a než se obr stačil rozmáchnout, uštědřil mu dobře mířenou ránu přímo do nosu. Afghánec se zapotácel, vzteky zavrčel jako zdivočelý pes a rozběhl se proti kapitánovi, který však uskočil a zasadil mu druhou ránu do ledvin. Nyní se ukázalo, že obr není zase až tak pomalý a neohrabaný, jak se zpočátku mohlo zdát.

Afghánec, zasažen tvrdou ranou do kříže, se nečekaně hbitě otočil a hřbetem své obrovské ruky srazil kapitána Deveron-Gordona k zemi. Než se ale překvapený kapitán stačil vzpamatovat, už se po něm afghánský obr znovu sápal. Chytil ho pod krkem za natrženou zaprášenou uniformu, zvedl ho ze země, jako by vážil sotva pár kilo, a mrštil jím před sebe. Na další pád už kapitán nečekal. Když se k němu obr přiblížil, byl znovu ve střehu. Levačkou mu zasadil direkt do nosu a vzápětí ho pravým hákem trefil do brady s takovou razancí, že se Afghánec, zbaven vědomí, skácel k zemi.

Nyní, když se zbavil bezprostřední hrozby, začal kapitán Deveron-Gordon opět pátrat po svém bratrovi. Cítil, že je někde blízko, ale v husté vřavě a prachu sotva rozeznával jednotlivé postavy, a tak se pokusil nalézt alespoň zástavu šestašedesátého. Měl štěstí. Pustil se tedy tím směrem a za neustálého odrážení nepřátelských výpadů se konečně přiblížil na dohled malé skupině vojáků, shluknutých kolem svého potrhaného praporu, kteří z šedesátého šestého pěšího regimentu zůstali. Mezi těmito vojáky byl i kapitánův bratr Duncan.

Úlevu, kterou kapitán pocítil, když uviděl svého bratra živého, vystřídal úděs, jenž mu pronikl až do morku kostí. Duncan, který právě čelil přesile tří divokých Gházů, byl trefen dobře mířenou ranou do levého ramene, a tím na několik sekund zcela ochromen. Tohoto oslabení útočníci pochopitelně využili a napadli poručíka s ještě větší prudkostí, které již nebyl s to odolat.

Šavle fanatického Gháza, stojícího Duncanovi tváří v tvář, pronikla poručíkovou uniformou do pravého boku. Duncan z posledních sil Afgháncovu šavli odrazil a naskrz ho probodl, avšak další dva domorodí válečníci dokonali započaté dílo svého probodnutého spolubojovníka. Duncan se zhroutil do prachu bitevního pole, přímo pod prapor šestašedesátého regimentu.

Celé hrůzné divadlo se během několika sekund odehrálo před zraky kapitána Deveron-Gordona, který, ač vzdálen jen pár kroků, nemohl nic dělat.

„Duncane! Née!“ vydral se mu z hrdla výkřik zoufalství a s huronským řevem se vrhl vpřed. Náhle však ucítil ostrou bolest na levé tváři a vzápětí další v pravém stehně. Byl zasažen dvěma kulkami, naštěstí ta první byla zbloudilá a tvář mu jen roztrhla. Druhá rána byla však mířena lépe a zaryla se kapitánovi hluboko do svalstva, což způsobilo, že se Deveron-Gordonovi noha podlomila a on upadl na zem, hlavou přímo na kámen. Ztráta vědomí následovala vmžiku.

Toho dne byla britsko-indická armáda poražena a za značných ztrát a útrap se musela stáhnout do pevnosti v Kandaháru. Ayúb Chán slavil triumf.

KAPITOLA II

Na prostorné verandě velkého bílého koloniálního domu s velkou zahradou stála štíhlá tmavovlasá žena, oblečená do smaragdově zeleného sárí, která nepřítomně hleděla kamsi k pestrobarevným ibiškům. Z hlubokého zamyšlení ji nevyrušil ani muž, jenž právě vstoupil na verandu. Byl starší než ona, něco přes šedesát, vysoký se sokratovskou pleší, sebevědomým pohledem a bílým, pěstěným, krátce zastřiženým plnovousem.

„Dobré ráno, drahá. Dnes sis přivstala. Děje se snad něco, o čem bych měl vědět?“

Aniž se ohlédla, odpověděla. „Celou noc jsem nespala a stále se nemůžu zbavit pocitu, že se stalo něco zlého.“

„Buď klidná, Safalo. Co by se mělo stát? Je to jen pocit.“

„Pocit? Víš, kdy jsem měla takový pocit naposledy? Když se pokusili svrhnout a zavraždit mého otce!“

„Hm, jenomže to už je dvacet let a všechno dobře dopadlo. Tvůj otec byl dobrý rádža a spiknutí by stejně nevyšlo…“

„Arthure, už to zase zlehčuješ. Moc dobře víš, že to dopadlo dobře jen díky tobě a tvým vojákům. A už bys také mohl vědět, že…“

„Promiňte, pane guvernére, ale přišla naléhavá zpráva z Kandaháru,“ vpadl do rozhovoru tmavý hubený muž se silným indickým přízvukem.

„Ukažte, Tejo!“ odvětil vzrušeně guvernér a nedočkavě vykročil ke sluhovi, jenž v ruce svíral důležitou zprávu.

Už první slova guvernéra nepotěšila. Porážka u Maiwandu a stažení zdecimovaného vojska do Kandaháru bylo něco, s čím ani v nejmenším nepočítal. Avšak to, co následovalo, bylo horší než všechny porážky a noční můry. Poručík Deveron-Gordon zabit, kapitán Deveron-Gordon těžce raněn, stálo ve zprávě. To nemůže být pravda. Duncan zabit a Ian těžce raněný. To není možné…

„Arthure, co se děje? Co je to za zprávu?“

Guvernér, Sir Arthur Deveron-Gordon, přistoupil ke své ženě Safale a něžně ji chytil za ruce.

„U Maiwandu to nedopadlo dobře. Měli jsme velké ztráty a…“

„Naši chlapci? Co se jim stalo? Jsou naživu?“

Guvernér svěsil hlavu. Neměl sílu podívat se své ženě do očí.

„Duncan. Duncan padl.“

„A Ian? Co je s ním?“

„Ian je těžce raněn. Teď je v Kandaháru.“

Guvernérově ženě se oči zalily slzami, tvář jí zrůznil nával neudržitelných nemocí, její ruce křečovitě sevřely klopy mužova saka. Položila mu hlavu na rameno. On ji objal a položil svou hlavu na její.

„Pane guvernére!“

Ve dveřích pracovny guvernéra Deveron-Gordona stanul jeho starší syn Ian a zasalutoval.

„Pohov, kapitáne,“ řekl guvernér, vstal od stolu a s úsměvem šel svému synovi vstříc. „Jsem rád, že tě zase vidím v plné síle, Iane. Pojď dál, posaď se.“

Ian se usmál a posadil se do malého křesla napravo od dveří.

„I já tě rád vidím, otče. Jsem rád, že jsem zpátky.“

„O tom nepochybuji.“ Guvernér se na okamžik odmlčel. „Neměl jsem vás tam pouštět. Radši bych tam byl sám.“

Ianovi se v mysli promítly poslední okamžiky bitvy, než ztratil vědomí.

„Otče, tvoje místo je tady. Byl jsem tam a stejně jsem nemohl vůbec nic dělat. Duncana zabili přímo před mýma očima. Stačilo pár sekund a mohl jsem ho zachránit,“ řekl mírně třesoucím se hlasem.

„Nezachránil bys nikoho, Iane. Zabili by vás oba. Je zázrak, že ses odtamtud dostal živý. Zapomněl jsi snad na svoji tvář? O pár čísel vedle a ta kulka by se ti stala osudnou.“

Ian si sáhl na levou tvář a pod prsty ucítil čerstvou jizvu, památku na krvavou řež u Maiwandu.

„Ale jizva je to pěkná, ne?“ pokusil se Ian o úsměv, avšak oči říkaly něco jiného.

„Svědčí o tvé odvaze, hochu. A taky je svědectvím neschopnosti toho vojenského břídila Burrowse. Nechápu, jak ho mohli pověřit velením, když nemá ani ty nejmenší zkušenosti a o vojenských schopnostech ani nemluvím,“ planul guvernér s pravicí sevřenou v pěst. „Kdyby našim u Maiwandu velel generál Roberts se svými horaly z 92. pěšího pluku jako o pár týdnů později u Kandaháru, mohlo být všechno jinak.“

„Možná ano. To už se ale nedozvíme. Kvůli tomu jsem ale za tebou nepřišel, otče. Odcházím z armády.“

„Prosím?“

„Ano, jak jsem řekl. Končím. Už mám dost toho nesmyslného válčení a zabíjení. Duncan je mrtvý a nikomu to nepomohlo.“

„Duncan bojoval a zemřel, protože byl voják. Sloužit Koruně pro něj bylo tou největší ctí, a víš, že si tu cestu vybral sám. Tím, že zahodíš svou kariéru, mu život nevrátíš a nezískáš ani nic jiného.“

„Získám svobodu a už nebudu muset přemýšlet, proč mám válčit jen proto, že se někomu zachce vnucovat druhým svou vůli.“

„Iane, takové řeči bys neměl vést. Uvědomuješ si, že jsem guvernér, zástupce královny v Indii?“

„Jistě, ale jsi také můj otec, a ne nějaký byrokrat z Westminsteru.“

„Myslím, že tuhle debatu raději ukončíme!“

„Souhlasím,“ Ian se naklonil blíž k otci.

„Dobrá, chceš tedy opustit armádu, ale co potom? Co budeš dělat?“

„Pojedu na sever, do džungle.“

Otec s údivem pozvedl pravé obočí a levou rukou si přejel po bradě. „Do džungle? To myslíš vážně?“

„Naprosto. Chci na nějaký čas změnit prostředí a dělat něco, co bude mít trochu smysl. Od jednoho seržanta z prvního bombajského jsem se dozvěděl, že v centrální Indii, v džungli severně od Nagpuru, má být jakési prastaré kamenné město, o němž ani sami domorodci nevědí, kdy vzniklo a jak je staré. Většina se jich bojí chodit i do jeho blízkosti, že tam prý žijí zlí duchové. Navíc mi ten seržant věnoval tohle.“

Ian sáhl do kapsy a ukázal otci notně opotřebovanou zlatou minci s rozpoznatelným portrétem mladíka s vlnitými vlasy. Nebylo pochyb o tom, že to je řecký vojevůdce Alexandr Veliký.

„Věnoval?“ řekl udiveně guvernér. „To je přece…“

„Ano, je to on.“

„A to tam chceš honit přízraky mrtvých? To můžeš jet rovnou do Skotska na hrad mého bratra Alasdaira.“

„Velice vtipné, otče. Víš přece, že mě zajímají dějiny a kultura této země. Nakonec, jsem napůl Ind a povahou po tobě, tak se nediv. A navíc ta mince. Co když tam toho bude víc? Jak už jsem říkal, chci od všeho pryč.“

„Dobře, synu. Jak myslíš. Kdybys cokoliv potřeboval, víš, kde mě najdeš.“

„Bez obav, ale děkuji.“

Ian se podíval na hodiny, dopil sklenku a zvedl se. „No, už budu muset jít. Potřebuji vyřídit ještě pár věcí.“

Rozloučil se s otcem, vyšel z jeho pracovny a namířil si to k širokému mramorovému schodišti. Pomalu, trochu zamyšleně, sestoupil do prostorné haly a chystal se vyjít ven, když si všiml, že z jednoho z pokojů vychází jeho matka. Obrátil se tedy a šel k ní.

„Tak co, Iane, mluvil jsi s otcem?“

„Ano. Právě jdu od něj.“

„A jak to přijal?“

„Lépe než jsem čekal, ale asi se mu to moc nelíbilo.“

„Řekl jsi mu všechno?“

„Samozřejmě. Musí to brát tak, jak to je. Jsem pevně rozhodnut, vždyť víš.“

Matka se na Iana usmála, pohladila ho po tváři, ale v očích se jí zračily obavy. Nedokázala si představit, že by měla ztratit i jeho, ovšem na druhou stranu byla přesvědčena o tom, že pokud se někdo dokáže o sebe postarat, pak je to právě on.

KAPITOLA III

Londýn, září 1882

Pánové, jsem rád, že jste se tu sešli v plném počtu,“ uvítal přítomné vévoda Cavendish, dlouhý vyzáblý muž s vlasy bílými jako padlý sníh, které mizely nad čelem, aby se objevily o něco níž v podobě mohutných kotlet. Jeho obličeji však bezpochyby dominoval úzký skobovitý nos, posazený mezi malá upřeně hledící očka.

Všichni přísedící mužové, příslušníci starých vážených šlechtických rodů, jednohlasně přitakali.

Všichni přítomní lordové opět buď mlčky, či polohlasně souhlasili.

„Tak jest,“ potvrdil markýz.