Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Příběhy z jižních Čech
Prácheňsko a pošumaví – Bára a kůň z Podlesí

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 6670. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9908-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9907-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0441-3 (print)

Bára zPodlesí musí nahradit tátu světáka

Nastával večer aslunce se na západě začalo zvolna schovávat za lesnaté kopce na obzoru. Ptáci ale ještě stále hlasitě zpívali. Nejhlasitěji se ozýval kos, trylkující vkoruně lípy poblíž chalupy, ze které na zápraží vyšla tmavovlasá žena.

„Báro! Báro!“ rozlehl se do okolí její zvučný hlas.

Žádné odpovědi se však nedočkala, atak popošla kcestě, ze které byl rozhled do okolí. Odtud volanou uviděla, krátce se usmála azavrtěla hlavou. Dívka se blížila na cvalem běžícím koni. Sjížděli po louce zkopce avokamžiku, kdy žena jezdkyni spatřila, skoněm vypadala, jako by vyjížděli přímo ze zapadajícího slunce. Měli ho rovnou za sebou nad vrcholkem kopce.

„To jsi toho měla za celý den málo, že si ani navečer nedáš pokoj anedopřeješ ho ani Markýzovi?“ zeptala se Báry na oko přísně, když dojeli až kní azastavili.

„Však on se proběhl rád ajá jsem si potřebovala alespoň na chviličku užít iněco jiného než samou práci,“ odvětila Bára, seskočila zkoně avzala ho za ohlávku.

„Ještě ho chvíli povodím, aby se zklidnil, azavedu ho do maštale. Otřít nepotřebuje, nezpotil se,“ dodala.

„Dobře, ale pak už se nezdržuj apřijď, potřebuji stebou probrat něco velmi důležitého,“ souhlasila žena, její matka.

Bára poslechla azanedlouho spěchala kchalupě. Na zápraží si ještě omyla ruce aošplíchla obličej usudu, do kterého dřevěným korýtkem stékala dešťová voda ze střechy, vyzula si boty avešla dovnitř.

Matka seděla za stolem, vedle ní děda, její otec, aoba se tvářili nezvykle vážně. Babička patrně ve vedlejší místnosti uspávala Bářina mladšího bratra.

„Přisedni si, Báro, musíme si promluvit, večeře chvíli počká. Já kvůli tomu nespím už řadu nocí aděda sbabičkou jsou na tom podobně. Pořád jsme ale váhali promluvit si otom stebou akolem dokola jsme probírali, jestli bys zvládla zastat něco ztoho, co dělával táta,“ začala hovor Bářina máma.

„Samozřejmě nepřestáváme doufat amodlit se za to, že se konečně vrátí ze světa, kam loni zjara odešel se světáky ze Stach. Jenomže už uplynul rok, ajak víš, všichni ostatní se dávno objevili zpátky doma, už na podzim, jen on ne. Těžce se mi otom mluví anechci tě tím rozrušovat aděda sbabičkou také, aproto to před tebou neprobíráme, ikdyž nás to samozřejmě nepřestává trápit. Aktomu ta hrozná nejistota!

Je ti známo, že se prý kdesi uVídně od ostatních oddělil anikdo znich nevěděl proč. Žádný znich nám nedokázal říct, kam se poděl aco se sním stalo. Ani na úřadech jsme dodnes oněm nic nezjistili, ani tam se nedoneslo, kde mešká. To ale už také víš. No nic, otomhle mluvit nechci,“ pokračovala vhovoru ahřbetem ruky si utřela slzu, která se jí objevila uoka.

„Tak ateď ktomu, co stebou musíme probrat. Je jaro avšude vkraji začínají trhy. Avíš přeci, všechny koše akošíky, které přes zimu pleteme, dřevěné hračky, které vyřezává děda, ašátky adečky, co vyšívá babička, vozíval na ty trhy táta. Peněz nemáme nazbyt atenhle výdělek je pro nás nezbytný. Na trhy brával ito, co za zimu vyrobili sousedé, atrocha peněz byla iztoho.

Auž ti jistě došlo, kam mířím. Já trhy objíždět nemohu, nejen proto, že se musím starat omalého, ale hlavní porce práce vdomácnosti ihospodářství je teď na mně. Nemusíš se hned mračit, já vím, že mi pomáháš, astejně tak iděda sbabičkou dělají, co ještě mohou, ale většinu toho, co je třeba, musím zastat já,“ navázala.

Teď se vmísil do hovoru děda: „Ateď já promluvím sám za sebe. Já už na to, Báro, nemám, abych prodával na trzích, ahlavně na to, abych na ně jezdil. Dělával jsem to adělal jsem to docela rád, jenomže už na to nestačím, nemohu. Koně bych už nezvládl aani cestu nevydržel, jak mě bolí záda inohy. Nedokážu si představit, jak bych na trzích vydržel hodiny ahodiny uzboží. Ikdybych měl stoličku, neustále bych musel vstávat apopocházet asedícímu se zboží špatně nabízí. Pobolívá mě už celé tělo, celý člověk, jak se říká. Stáří se prostě přihlásilo auž před několika lety jsem ty trhy rád přenechal tvému tátovi.“

„Takže, Báro, rádi bychom od tebe slyšeli, jestli by sis na to objíždění trhů troufla,“ nadhodila její matka.

„No samozřejmě!“ vyrazila tázaná jásavě aoči se jí rozzářily nadšením.

„Počkej, počkej! Nebuď hned tak hr! Nepochybuji otom, že bys tam, kam bude třeba, skoněm dojela, ale jsi přesvědčená, že si poradíš isprodejem? Já vím, že tě táta loni zjara, než odjel, vzal dvakrát ssebou na trh do Volyně ajednou tuším do Strakonic. Nezapomněla jsem, že jsi říkala, že se ti to líbilo, aon tě chválil, jak jsi mu pomohla prodávat. Smál se, že ses ani trochu nestyděla nabízet zboží, adokonce jsi vyvolávala, že je tím nejlepším, co si lze na trhu pořídit. Jenomže teď bys na to byla sama,“ mírnila máma její nadšení.

Ale Bára si byla sebejistá ave svém přesvědčení se zviklat nedala.

„Je tady ale ještě jedna věc,“ zasáhl do hovoru děda.

„Hnědka je na tom už pomalu jako já. Také už má skoro odslouženo. Nevím, jestli ještě bude vůbec do tahu. Pamatujete se přece, jak Bářin táta při návratu zposledního trhu, na kterém byl, říkal, že to bylo asi už naposledy, kdy se sní vydal na cesty, protože se bojí, aby mu někde cestou nepadla, jak je zmožená. Ato bylo loni zjara. Teď je ještě orok starší. Musí ji nahradit Markýz, kvůli tomu jsme si ho jako hříbě pořídili,“ doplnil.