Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Bára Stluková

Příběhy z jižních Čech
Třeboňsko – Jak vodníci hledali domov

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 7071. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-2376-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-2375-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-3064-6 (print)

Jak přišli do Ráje apotkali Peklo

Zlatí panáci zpšeničnýchsnopů mávají zpolí sluníčku. Celý den jim pomáhalo vysoušet zrna na jejich vrcholu, ale teď už má pomalu po práci achystá se zapadnout. Ještě posledními paprsky pohladí strniště ilouky alesy apůjde si odpočinout. Vždyť už šli všichni – děvečky ipacholci po dlouhém dni zasedli ke společné večeři, kravičky akoně jsou zpátky ve stáji, všichni příjemně unaveni.

Ovšem tři mládenci, kteří se objevili vzáhybu cesty, vypadají unaveni nepříjemně. Vlastně vypadají docela zničeně, jsou celí vyprahlí asotva se plouží.

„Už cítím vodu, rychle!“ vykřikne najednou ten prostřední aněkolika skoky je vpotoce. Hurá! Konečně trochu osvěžení! Jeho společníci se nedají pobízet auž se všichni cákají adovádějí.

Není divu. Jsou na cestě už tři dny aani nezapršelo. Naštěstí je krajina bohatá na rybníky aty naši návštěvníci opravdu potřebují. Není náhoda, že jsou všichni vzelených fráčcích akaždý má svou tornu plnou malovaných hrníčků, vždyť jsou to nefalšovaní vodníci! Tři bratři až od Blatné. Svůj kraj milují amysleli si, že ho nikdy neopustí, ale osud tomu chtěl jinak. Zlatý věk rybníkářství už je pryč anový pán se rozhodl některé své rybníky vysušit azměnit vpole. Abohužel za oběť padl irybník, kde hospodařila naše mladá trojice. Nebylo nazbyt, museli se vydat do světa najít si nové hospodářství.

„Lahodná,“ ochutná vodu zpotoka nejstarší Ruda. Vchutích se vyzná, ikdyž, popravdě řečeno, ještě trochu víc než vodu má rád pivo. „Ale nejde mi na rozum, že tu vpotoce nejsou kameny avoda teče tak nějak klidně…“

„Protože to není potok, ale kanál,“ opraví ho prostřední bratr. Vojta ví všechno. Opotocích astrouhách arybách avšech vodních breberkách, ale hlavně orybnících. Vždycky ho trochu mrzelo, že největší rybníkář Jakub Krčín vybudoval uBlatné trochu menší rybníky než uTřeboně. Atak mu možná přišla změna na jejich rybníce trochu vhod. Chtěl dokázat něco velikého, starat se obrovský rybník, kde bude moci opravovat ačistit audržovat spoustu přepustí asilnou hráz a… prostě už mu byl rodný rybník trochu malý. Vydat se za novým dobrodružstvím na Třeboňsko byl vlastně jeho nápad. Vždyť Třeboňsko je pro vodníky ráj!

„Je to Zlatá stoka, to znamená, že už jsme blízko Kaňova ataky největšího Krčínova díla – Rožmberka!“ předvede Vojta své znalosti.

„Ale je tu krásně!“ zasní se nejmladší Slávek apozoruje poslední odlesky slunečního svitu na krůpějích vody na svých dlaních.

„Už to nemáme daleko, když se vydáme podél stoky ještě kousek dál, za chvíli jsme na Kaňově. Tam určitě bude nějaký vodník, který nám ukáže své království amožná iten ohromný Rožmberk,“ pokračuje Vojta. Ještě se mu moc odpočívat nechce. Vždyť celý život sní ovelkých rybnících, akdyž je teď má na dosah… to by snad ani neusnul! Ajeho bratrům to nevadí, taky už se těší. Večer je vlahý, první hvězdy vycházejí azrcadlí se vhladině Zlaté stoky. Bude to krásná procházka.

Skutečně to netrvalo dlouho, měsíček stihl rozsvítit jen pár dalších hvězdiček anaši vodničtí bratři dorazili na cestu mezi dvěma krásnými rybníky – Kaňovem aRožmberkem. Jako první uviděli Kaňov. Stříbrná hladina vypadala vměsíčním svitu jako zrcadlo, ale náhle se na zrcadle začaly dělat šmouhy. Chlapci obrátili zrak knebi, ale nahoře bylo všechno vpořádku. Podívali se pozorněji na hladinu aano, tam se to dělo. Zdálo se jim, že zrybníka vystupují bílé obláčky ablíží se knašim hrdinům. Ti stáli jako zaražení, ještě nikdy nic takového neviděli.

Ale zaražení se brzy proměnilo vokouzlení, to když začali vobláčcích rozeznávat ladné postavy tančících víl. Víly tančily, jako by slyšely krásnou hudbu, apřibližovaly se kcestě tak blízko, že si na ně vodníci mohli téměř sáhnout. Rudovi se rozzářily oči, ani nedoufal, že by se dnes ještě pobavil. Odhodil do křoví svou tornu shrníčky achystal se svílami do kola. Slávek jen zíral na tu krásu atoužil se vnáručí krásných tanečnic rozplynout. Jen Vojtovi se něco nelíbilo, jako by cítil zvláštní zápach, něco jako spáleninu… nebo… síru!

„Kšá! Kšá!“ vyrazil proti vílám svrbovým prutem. Ty se jen skřehotavě rozesmály ajedna po druhé se proměnily na… čerty! Ati se spříšerným řevem achechotem rozlétli do okolí.

„Do štičího vocasu,“ ulevil si Ruda asáhl do křoví pro odloženou tornu, „co to bylo?“

Tak lekli se, to ano, ale co si budeme povídat, žblunknutí do vody ještě žádnému vodníkovi neublížilo. Vlastně byli rádi, že jsou konečně pod vodou, vklidném abezpečném prostředí, protože to, co se dělo na povrchu, se jim moc nelíbilo. Jen měli starost, jestli svým pádem někoho neprobudili. Asamozřejmě probudili.

Apoutníci rádi přijali pohostinnost aběhem chvilky usnuli, jako když je do vody hodí.