Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Elaine & Vincent Lóre

POČÁTEK V KONCI

Copyright © Elaine Lóre, Vincent Lóre, 2018
Ilustrace © Petr Lysáček, 2018
© Grada Publishing, a. s., 2018

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Obálka, grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze
roku 2018 jako svou 7068. publikaci

Vytiskla tiskárna Tisk Centrum s.r.o.
Grada Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-2370-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-2369-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-0554-0 (print)

Kapitola nultá

EILEEN

Počátek v konci

Až teď si uvědomuji, jak špatně jsem se rozhodla. Jak moc bylo důležité udělat krok, který by napravil situaci, do níž jsem se právě dostala. Zbývá snad už jen poslední šance, jak tohle všechno vyřešit a jednou provždy ukončit.

Zatímco píši tato slova do dopisu, který je adresován muži pro mě teď tak záhadnému, oni už jsou někde tady. Jdou si pro pomstu za to, že jsem udělala snad jediné správné rozhodnutí v tomto životě. Neudělala jsem, co po mně chtěli. Nedopomohla jsem tomu, aby měli volné pole působení. Jediné rozhodnutí, které zachránilo zbytek toho, čím jsem byla…

Černo tam venku pohltilo snad vše, co mu stálo v cestě. A já se teď bojím, že dostane i mě. Slyším tiché hlasy před domem a tuším, co bude následovat. Mžourám do tmy, ve které zahlédnu jejich odhodlané kroky. Jdou pro pomstu.

Za zvuků dopadajícího deště na parapet nezvládám promyslet, co bych teď měla dělat. Na poslední chvíli předávám dopis jediné bytosti, která mi zbyla. S nadějí, že se postará, abychom se všichni zase shledali. Bolest v jejích očích je jedna z posledních věcí, které vidím v tomhle nepovedeném životě.

Šplhám do okna a po okenní římse se snažím přiblížit k cestě dolů. Na poslední chvíli se ještě pokusím utéct před svým osudem, i když vím, že nemám sebemenší šanci. Kapky deště mi dopadají na tělo a jako by se mě snažily zakrýt, abych alespoň na chvíli nebyla vidět. Dostávám se k žebříku, který je oporou růží vedle okna, abych po něm lehce slezla dolů, ale pár metrů nad zemí se pod mou nohou uvolňuje dřevěné prkno a já nemilosrdně dopadám přímo na blátivou zem. Pichlavá bolest v levé noze mi nedovoluje se postavit a na poslední chvíli ještě stihnout utéct.

Už je slyším. Blíží se. Přes hustý déšť, který mi pohltil celý obličej, nevidím, jak daleko jsou, ale blízké kroky vypovídají o všem. Snažím se zvednout, ale marně. Ruce se mi boří až po zápěstí do bláta, které protéká skrze prsty do neznáma. Drží mě ve své pasti, jako by bylo jejich komplicem. Z posledních sil zvedám hlavu vzhůru a snažím se rozpoznat siluetu, která je teď vzdálena už na dosah ruky. Vzdávám veškerý boj o přežití. Obrys postavy ve tmě ukončí mé trápení. Naposledy zavírám oči, abych ho ještě spatřila alespoň ve vzpomínkách. Ve vzpomínkách, které mi ukázaly, že láska se umí rychle proměnit ve strach. Ve vzpomínkách, které, doufám, dokážou opět probudit lásku, kterou jsem teď ztratila.

„Brzy na shledanou.“

Kapitola první

EILEEN

Pomsta umí být i sladká

„Dobře, udělej to!“ podpořila jsem chtivý výraz svého komplice. Drama, které bude následovat, si nejspíš ani já sama neumím dost dobře představit.

„Buď nenápadná a drž se co nejdál, nikdo tě nesmí podezřívat,“ mrkne na mě Sorin.

„Počkej, není to přece jen moc kruté? To, co teď uděláme, už se nedá vrátit,“ zastavím ji ještě a doufám, že ať řekne cokoliv, rozhodne správně. Moje nejistota v hlase by ji mohla přesvědčit.

„Nedá, ale musíš se naučit trestat!“ řekne rozhodným tónem, kterým zaplní celou místnost bezútěšných klecí, ve kterých každou minutu mizí jiné lidské tělo. Všude kolem nás visí seschlé a smradlavé kůže, které čekají na prohnilé duše, až se do nich zahalí. Smrad z nich se line obrovskou tmavou místností až po strop a objímá všechno přítomné.

Jedna taková teď prochází kolem mě, aniž si mě všimne, a táhne s sebou několik vrásčitých kůží, aby mohla svou falešnou duši schovávat každý den za jinou masku, kterou pak balamutí naivní lidi. A tahle si teda rozhodně nezaslouží žádný soucit. A už vůbec ne ten můj.

„Máš pravdu, sraz ji na kolena!“ přesvědčí mě pohled na ni a Sorin už teď nestojí nic v cestě za uskutečněním jejího plánu. Pravdou je, že se té podívané nemohu dočkat. Nemohu se dočkat chvíle, kdy i já dostanu šanci trestat ostatní za to, jak se ke mně chovají.

Vidím Sorin, jak zapaluje doutnák, jehož šňůra se nemilosrdně blíží ke svému konci. Ke konci, který svým typickým zvukem zakončí tento den, jak nejlépe to jde.

Děsivý zvuk doprovázený ostrými záblesky světla zaplní celou místnost až po okraj a všechny duše už vědí, že neuniknou. Je dokonáno. Ozve se už jen poslední zoufalý výkřik: „Ale pánové, to musí být nějaký omyl. Nedorozumění. Já za veškeré oblečení poctivě zaplatila. Nejspíš vám selhala technika,“ pronese posměšným tónem přistižená.

Dva hlídači jsou během okamžiku u detekčního rámu a prozkoumávají papírové tašky napěchované až po okraj předraženými hadry. Nakonec otevírají i drahou koženou kabelku a v ní nacházejí černé večerní šaty za pětimístnou sumu. Obličej přistižené ztuhne. Moc dobře ví, co to pro ni znamená. Pro někoho, jako je ona, to představuje ponížení nejvyššího stupně.

Sorin svou práci odvedla parádně, teď už přichází na řadu konečně moje chvilka zadostiučinění.

„No né, Ester? Jsi to opravdu ty? To bych si o tobě nikdy nemyslela. Vždyť ti u nás ve firmě platím celkem dost. Ale pokud ne, měla jsi říci, přidala bych ti,“ snažím se zahrát co nejpřekvapenější tón, ale ke konci už se neubráním úsměvu ve stylu: hraješ si na něco, co nejsi.

Její výraz je nepopsatelný. A ještě víc nepopsatelný je pocit, který teď zažívám já. Ač jsem její šéf, nikdy jsem neměla potřebu řešit její arogantní chování a pomluvy za mými zády. Vždycky jsem si to obhájila tím, že mi za to nestojí a že mám na starosti mnohem důležitější věci než namyšlené slečinky, které v životě ještě vůbec nic nedokázaly a jediné, co umí, je házet špínu na druhé. Ve chvíli, kdy jsem se ale dozvěděla, že jsem se na své místo dostala přes postel bývalého šéfa, po kterém jsem svou židli převzala, jsem se rozhodla jednat. Sorin přišla se skvělým plánem, jak ji vytrestat. Věděla jsem, že tohle Ester už vážně hodně přestřelila. A vzhledem k povaze své milované přítelkyně si myslím, že může být ještě ráda, že Sorin vymyslela tak málo zákeřný plán. Za tu dobu, co kráčí po mém boku, byl tohle snad nejslabší odvar pomsty, který jsem zažila.

„Asi stárneš, ale i tak to stálo za to,“ vycením na ni pobaveně zuby a plácnu ji po rameni. Její hlasité odfouknutí a mávnutí ruky mluví za vše. „Vážně doufám, že to v práci pořádně rozmázneš!“ promne si ruce a usměje se tak zákeřně, že bych se jí teď bála i já.

„Nic takovýho. Myslím, že tohle ponížení bohatě stačilo.“ Následuje další hlasité odfouknutí a pohled ve stylu: pořád seš měkkota.

Sorin je naprosto nedílnou součástí mého života. Je vedle mě v těch horších i v těch lepších chvílích. Je to, jako když vám život zkříží člověk, ze kterého se časem stane váš celoživotní přítel. A doby, kdy jsem ji považovala za vetřelce, prokletí nebo snad za něco, co mi kazí život, jsou dávno pryč. Postupem času se z nás stala rodina. Ona je ta část mě, která odvádí tu špinavější práci. Někdo nebo snad něco, co mě doprovází na každém kroku, každý den, každý okamžik. Ta, kterou nevidí nikdo jiný než já.

Ne, nemám schizofrenii. I když to tak na veřejnosti leckdy vypadá. A přesně proto jsem se dneska rozhodla, že si budu mezi lidmi dávat pozor, abych na Sorin nemluvila. Ono to vážně nevypadá moc seriózně, když stojíte v davu před dvouproudým přechodem při ranní cestě do práce a povídáte si s imaginární postavou.

„Uznávám, že ti to celkem jde. Tváříš se naprosto vážně, rukama si uhlazuješ sukni, rovnáš límeček u košile a nervózně točíš deštníkem ze strany na stranu v ranním dešti. Ale s tím točením to tak nepřeháněj, lidem kolem tebe se to moc nelíbí.“

Rozhlédnu se nervózně kolem sebe a všímám si nasupených výrazů svých spolucestujících, kteří právě dostali parádní spršku z točícího se deštníku. „Za to můžeš ty!“ procedím mezi zuby směrem k Sorin.

Hned vedle ní k mé smůle ale stojí dítě, které křečovitě drtí ruku své matce v naději, že ho zachrání od té pomatené ženské, jež ho obviňuje z něčeho, co neudělalo. Žena s obrovskými kruhy pod očima a velmi rozevlátým účesem se na mě podívá možná ještě vyděšenějším výrazem, čapne děcko a zběsile kličkuje mezi davem lidí pryč ode mě.

„Jedna nula,“ zazubí se Sorin a zdviženým palcem a zaťatou pěstí mi dává jasně najevo dnešní skóre.

Kapitola druhá

CHRISTOPHER

V záři reflektorů

Hrací kostky vesele cinkající o sebe, dopadající na temně zelenej plátěnej potah. Divoce se točící kulička, cvakající o vystouplý hrany rulety. Pisklavý hlasy vyprsených paniček podporující svoje o půlku starší milence, než jsou ony samy. Zoufalí chlápci s hlavama v dlaních, který právě prohráli i to poslední, co měli. Neonový kasino zažívá jednu ze svejch obvyklejch nocí. Osudy zkrachovalejch lidí i těch o něco šťastnějších se tady točí stejně jako obrázky na hracích automatech.

A uprostřed toho všeho se odehrává i moje obvyklá pracovní noc. Pro dnešek mám už ale vyděláno a myslím, že následujících několik dní, možná i tejdnů, se sem nebudu muset vrátit. Stejně už mi všechny ty silikonový krásky začínají lézt na nervy. Jejich den se skládá z fitka, kosmetiky, salátů k obědu i večeři a následnýho mačkání koz na moje záda při hře. Na to už dávno nejsem zvědavej.

Podrážky mejch koženejch mokasín tvrdě dopadají na rudej koberec, kterej přehnaně dráždí oči. Mám trochu naspěch a v kombinaci s nacpanou brašnou, ze který občas jeden dva žetony vypadnou, asi nevypadám zrovna důvěryhodně. Všechny jsem vyhrál samozřejmě legální cestou. Nerad bych ze svýho zadku udělal děvku na jednu noc někde v zapadlým kriminále uprostřed pouště.

Celej večer mám pocit, jako by mě někdo sledoval. Ne lehká kurvička s půjčenýma šperkama nebo ochranka sledující každej můj tah, ale něco úplně jinýho. Mnohem zákeřnějšího než kdejakej šupák z ochranky.

Něco jsem slyšel. Snad dokonce i viděl. Pokud teda můžu věřit očím lehce posilněnejm dvanáctiletou whisky. Tmavej a poněkud malej stín, jehož obrysy se vytrácely doztracena a za rohem se opět objevovaly. Naposledy u rulety. Pak na rohu u automatů, kde někdo zrovna trefil životní výhru. A teď si nepřeju nic jinýho, než aby se neobjevil i na týhle chodbě.

Mýlím se. Při otočení zjišťuju, že se nevzdal ani tady. Zrychluju a budím tak mnohem větší pozornost než doteď. Tak trochu panicky, aniž bych sám chtěl, reaguje moje tělo na situaci a já už znatelně rychlejším tempem postupuju rudou chodbou směrem k výtahu. Podle výrazu lidí, který míjím, jsem asi fakt jedinej, kdo něco vidí.

Konečně stojím před výtahem a zuřivě mačkám tlačítko na přivolání. Jako by záleželo, kolikrát ho zmáčknu, aby snad přijel rychlejc. Po čele se mi začíná valit pár kapek potu a nohy poskakují, jako bych byl v boxovacím ringu. Pořád se otáčím, abych se ubezpečil, že za mnou nic není.

Zvuk otáčející kamery upoutá můj pohled ke stropu. Teď už jsem zájem ochranky vzbudil určitě. Sakra! Tlačítko na přivolání toho proklatýho výtahu vůbec nereaguje. Číselná osa nad ním se nenávratně zasekla na čísle 13. Třináctý patro hotelu nad kasinem se mi teď celý směje a já tady stojím a nemůžu vůbec nic. Je jenom otázka času, jestli mě dostane dřív ochranka, nebo to, co vidím jen já.

Konečně! Výtah se pomalým tempem otevírá a já vstupuju napůl otevřenýma dveřma, jak nejrychlejc to jde. Otáčím se čelem do chodby a zmocňuje se mě pocit bezpečí. Teď už jen sjet do podzemních garáží a odjet. Bezpečný únik je na dosah. Nahlas si oddechnu, utřu si pot z čela a pomalým pohybem hlavou si uvolním napnutý svalstvo za krkem. Při pohledu na strop výtahu mě ale polije pot znovu. U něj se totiž line černá mlha, která se přelejvá sem a tam jako bouřící moře.

Bez delšího přemejšlení rozrazím zavírající se dveře výtahu a vyskakuju ven. Stín je ale stejně rychlej jako já a kopíruje každej můj pohyb. Přeleje se přes bezpečnostní kameru u stropu a já jenom nehnutě stojím přitisknutej ke stěně kasina a čekám, co se bude dít. Bezpečnostní kamera zajiskří a zhasne.

Teď, nebo nikdy! Rozběhnu se a bezmyšlenkovitě utíkám chodbou směrem k únikovýmu schodišti. Ani mě nenapadne se ohlídnout. Už se vidím na svý motorce na cestě daleko odsud.

Garáž je prázdná. Nikde nikdo, ani stín. Nejspíš jsem toho dneska moc vypil. Jinak si dnešní večer neumím vysvětlit. Nasedám na svou dvoukolovou krásku a mířím pryč z tohohle kasina vstříc temný noci. Ta bude určitě lepší společnicí. Neotáčím se. Nechci vědět, jestli mi bude společnost dělat ještě něco dalšího.

Kapitola třetí

EILEEN

Všichni jsme nahraditelní

Tahle bouře nebyla v plánu. Naše loď se zuřivě houpe ze strany na stranu a snaží se nevyklopit svůj náklad do hlubin moře. Malá posádka na ještě menší lodi se modlí za návrat do přístavu bezpečí a naděje. A i když si teď všichni určitě říkáme, že už nikdy nevlezeme na loď při cestě za záchranou dalších ohrožených zvířecích druhů, všichni moc dobře víme, že nám tohle předsevzetí vydrží sotva měsíc. Pak se zase otřepeme a podnikneme další dobrodružství, kde se budeme snažit zmapovat ještě nezmapovaný život jiné, nejen zvířecí říše.

Loď přeskakují ohromné vlny a já jen nečinně přihlížím, jak obrovské kapky deště zuřivě stékají po skle přední řídicí kajuty.

„Jasně, jasně. Jen si to nalhávej. Tvůj život je tak dobrodružnej, až to hezký není,“ vyruší mě ze snění Sorin sedící proti mně v křesle, která drží v ruce pilník na nehty a snaží se udělat něco se svojí zoufalou manikúrou. „Máš prostě sterilní život, a nechceš si to připustit.“

Kapky deště brutálně buší do skla, ovšem ve třináctém patře mojí kanceláře, a rozhodně mi přitom nejde o život. No a co. Trocha snění ještě nikomu neublížila.

„Já ale mám zajímavý život!“ hlas se mi při vyřčení slov trochu zlomí a uvědomuji si, jak se snažím přesvědčit sama sebe. Velká místnost s obrovským masivním stolem z počátku dvacátých let mi dává jasně najevo, co všechno jsem dokázala. Kam jsem se dostala. A i když občas zatoužím po větším dobrodružství, než je pracovní den nad papíry v luxusní kanceláři, nic to nemění na spokojenosti se svým životem.

„Víš, jak poznáš, že žiješ úplně obyčejnej život?“ zeptá se mě Sorin a už při vyslovení posledního slova ví, že jí neodpovím, co chce slyšet. „Že jsi snadno nahraditelná.“ Dívám se na ni a bez většího pohybu ji skenuju pohledem. V tuhle chvíli Sorin nenávidím. „Jak dlouho by za tebe hledali náhradu? Týden, měsíc? Víc ne,“ bodá dál svými slovy. Její upřímnost mě nikdy nepřestane vyvádět z míry. Moje nenávist k ní kvůli její pravdě nenachází hranic.

Celé dětství jsem toužila po životě bez větších omezení. Především finančních, protože jsem nevyrůstala zrovna v rodině, kde by se peníze neřešily. Už tehdy jsem věděla, že chci být závislá jen sama na sobě. Do tohoto bodu jsem se dostala. A světe, div se, necítím úlevu ani pocit bůhvíjaké svobody. Ve svém věku kromě práce nic nemám. A jestli má Sorin v něčem vážně pravdu, tak v tom, že jsem lehce nahraditelná. V životě jsem totiž nedokázala nic, co by po mně zůstalo. Nebo alespoň komu bych zůstala v paměti. Skutečná pravda je, že by netrvalo ani ten mizerný týden, než by mě v téhle firmě nahradili.

Zaklepání na dveře kanceláře mě vytrhne z myšlenek, které mi stejně nic kloudného nepřinesou. Do místnosti vchází jedna z mých podřízených. Malá, drobná a na svůj věk až neobyčejně ustaraná. Na svých malých rukách nese stoh papírů k projektu, kterým teď žije půlka firmy. Pokud tuhle zakázku dostaneme, budeme mít všichni nejen prémie, ale minimálně na rok klid od věčně nespokojeného vedení.

Obličej dívky i přes její znatelnou únavu znám. Jen si v tuhle chvíli nemůžu vzpomenout na její jméno. Hodím po ní zdvořilý úsměv a s notnou dávkou hereckého umu zakrývám, co se mi právě honí hlavou. Samotné je mi ze sebe trapně, že ani nevím, kdo se mnou pracuje v jedné firmě. Ráda bych se jí zeptala, jestli se něco neděje, ale bez jména ji těžko oslovím. Odkašlu si a chystám se prostě říct, co mě napadne první.

Vtom se ale kolegyně otočí a to, co vidím, mi zavře ústa úplně. Černá postava s vystouplými kostmi a ohavnou tváří se na mě usmívá škodolibým úsměvem a přitom si nepřestává hlídat svou oběť. Malá, drobná postava odchází z mé kanceláře a spolu s ní i něco, co jsem v životě neviděla. Drží se jejího těla jako obrovské klíště a vychutnává si každý centimetr mého nechápajícího výrazu.

Kapitola čtvrtá

CHRISTOPHER

Samota je relativní pojem

Vyschlá pustina plná neznámejch zvuků a stínů už mi zdaleka nenahání tolik strachu jako uplynulá noc v kasinu. Pomalu svítá a krajina kolem mě se probouzí do novýho dne. Zdá se, že i já můžu bejt rád, že se budu následující dny probouzet. Nejspíš si ani dostatečně neuvědomuju, co se vlastně stalo. Rozhodně ale vím, že už je to pryč, a uprostřed týhle pustiny se cejtím víc v bezpečí než za zdmi hotelu.

Bílá přerušovaná čára uprostřed silnice vede moje kola do oblíbenýho motorestu, kde trávím obvyklá rána po noční práci. Tlustá Beth mi naleje hrnek teplýho kafe a donese mi k němu pořádnou dávku vajec na slanině s teplým toastem. Tak přesně tahle ranní zvyklost by mě vytáhla i ze smrtelný postele.

Při týhle myšlence přidávám plyn a pobrukuju si melodii, kterou nemůžu blíž identifikovat. S blaženým úsměvem se blížím ke křižovatce, k níž přijíždí z vedlejší silnice policejní auto. Nebliká ani nehouká, jen jede nezvykle pomalu. Jako by něco hledalo. Neváhám ani vteřinu, zastavuju se a rozhlížím se, kam bych se schoval. Proč? Protože nechci mít hned ráno další zbytečný problémy. Přece jenom nějakej zbytkáč v žíle mít budu.

Starej a skoro nečitelnej billboard se zdá jako nejlepší místo pro úkryt. „Schovejte své úspory co nejlépe!˝ křičí zbytek omšelýho nápisu do okolí. To je celkem trefný, řekl bych. Takže zatímco já se tady schovávám jako rodinný úspory, zdá se, že policajt projede kolem, aniž si mě všimne.

Do háje… Spletl jsem se. Zastavuje přímo na mojí úrovni a jeho pohyby paží naznačují, že je s někým ve vášnivým rozhovoru. Směje se a rozhazuje rukama jako někde na pouti. Moje čelo polije studenej pot a nohy začnou samy od sebe přešlapovat z jedný na druhou. Pokud jsem doteď měl nějakou šanci na klidný ráno, tak teď už ji rozhodně nemám. Schovat se za tenhle billboard je víc než podezřelý. I když jsem nic neudělal.

Polda pořád sedí v autě. Takže naděje, že mě neviděl, pořád žije. Třeba hledá někoho jinýho. Proč by taky hledal mě, že jo. Vážně pochybuju, že by ochranka někde v kasinu byla tak moc napojená na policajty. Začínám bejt pěkně paranoidní. Člověk na druhý straně vysílačky, do který policajt určitě teď mluví, musí bejt pořádně vtipnej, dle jeho úsměvu. Taky bych chtěl bejt teď tak veselej.

Dveře od auta se otevřely a policajt s pivním břichem vystupuje. Lehce našedlej knír se mu pohupuje ze strany na stranu, jak se pořád něčemu směje. Absolutně ale nechápu čemu. Vysílačku ani telefon nikde nemá. Jde přímo ke mně a přitom se dívá vedle sebe, jako by mluvil na parťáka, kterýho ale nevidím. Navíc se dívá dost dolů, takže by jeho neviditelnej parťák musel měřit asi metr.

Už jsem říkal, že jsem paranoidní? Jeho tón hlasu je zapálenej do rozhovoru s někým, kdo tady není. Dnešní ráno začíná stejně blbě, jako končil včerejší večer, říkám si.

Zničehonic policajt ukáže mým směrem a pobaveným hlasem povídá: „Jako tenhle? Jak že se jmenuje? Christopher?“ směje se a popadá se za břicho. Zná moje jméno?

„Nesmysl! Schovává se tam jak raněný štěně. Ten těžko!“ Nastane chvilka ticha. „No dobře, jak myslíš. Ale nevkládej do něj zbytečnou důvěru. Věř mi, znám tyhle typy lidí. Nevzdávají se snadno svojí povrchní stránky,“ najednou vybuchne v obrovskej smích. „To že udělal?!“ dusí se pomalu veselím. „Ječel jako malá holka… ve výtahu,“ najednou se snaží přemoct smích a mluvit vážně, jenže nejde mu to. „Dobře, dobře. Nerad někoho podceňuju, ale ten včerejší večer nikdy nepochopí.“ Policajt mávnutím ruky pozdraví prázdný místo vedle sebe, nasedne do auta a odjíždí.

Co to sakra… Jak to, že věděl o výtahu? Ten matroš, co mi včera hodili do pití, určitě ještě působí, protože celá tahle situace je dost divná. Já přece neječím jako malá holka!

***

Vzpomínám si, jaký jsem měl pocity, když jsem touhle uličkou jel poprvý. Konečně jsem si vydělal dostatek peněz na to, abych si mohl dovolit barák v týhle čtvrti a přitom tady vážně zapadnout. Nevyčnívat z řady, jako jsem doteď vyčníval všude. Žít chvíli v klidu a pohodě. Zálohu jsem zaplatil hned, zbytek převodem druhej den. Hotovo, vyřízeno. Přesně můj styl, žádný dlouhý protahování. Následujících pár tejdnů jsem seděl ve svým novým křesle na terase a s dvanáctiletou whisky se kochal výhledem na moře. Protože jsem prostě chtěl.

Teď tudy projíždím ještě radši. Nemůžu se dočkat, až za sebou zavřu masivní dveře domu. Tam už totiž bezpochyby skončí těch blbejch posledních pár hodin. Zajedu s motorkou do garáže, zavřu za sebou a následně rozsvítím světla nejen v garáži, ale v úplně celým domě. Pro jistotu samozřejmě.

Moje první kroky vedou k baru v přízemí domu, kde mám ukrytý všechny svoje holky. Ta dvanáctiletá se na mě směje už ode dveří. Během vteřiny mi vypálila hrdlo a jemně zahřála v žaludku. Sedám si na bar a nalejvám si druhýho panáka. Možná nedělám úplně dobře. Možná bych měl domů takhle hnát za svou rodinou. Krásnou manželkou, která na mě netrpělivě každej večer čeká. Rozhodně tomu odpovídá můj stav konta i velikost tohohle baráku.

Měl bych se totiž komu svěřit. Měl bych si s kým popovídat a konečně bych nedělal práci, kterou dělám. Protože by mě prostě naplňovala ONA. Ta dvanáctiletá byla evidentně silnější, než jsem si myslel. Nadělala mi v hlavě spousty zvrácených myšlenek.

Po zádech mi přejede silně bodavej mráz jako miliony ledových jehel, který právě ochutnaly každej centimetr mý kůže. Světla v celým baráku potemní. Jako bych snad měl funkci regulace ztlumení světel, což teda rozhodně nemám. Zoufale se rozhlížím po místnosti, ale nic nevidím. Slyším jen svůj těžkej dech, od pusy se mi line pára, jako kdyby tady byla teplota hodně pod bodem mrazu. Chlad mi prolejzá mezi prsty, zakousává se do mě. Leknutím cuknu rukou a shazuju lahev s whisky na zem. Ta se rozletí s hlasitým zvukem na milion kousků, který pokryjou podlahu, a zbytkem tekutiny provoní místnost líp než stromeček do auta.

Těkavým pohledem sjedu zbytek místnosti, kde se zničehonic objeví spousta stínů, který se mě dozajista snaží dostat. Nemám sílu ani myšlenky na to, abych se jakkoliv pohnul. Sedím nehnutě a očima zkoumám všechno podezřelý. Můj pohled zůstane stát u protější místnosti, která jako jediná zhasla úplně a kam jsem si pořídil kulečníkovej stůl, abych nemusel nikam jezdit. Na tom stole ale málokdy hraju zrovna kulečník. Teď odtamtud ale neslyším hlasy chtivejch štětek.

Místo nich se ozve ženskej hlas, kterej zní jako z hodně poškrábaný desky uprostřed zapadlý putyky plný ztracených existencí. „Nemusíš mě vidět, když nechceš, ale před tím, co ti ukážu, stejně neutečeš,“ vysvětlí mi někdo, koho nevidím, ale mám dojem, jako bych ho už slyšel v kasinu, teď ale o dost srozumitelnějc.

Musím zjistit, kdo to je! Slejzám ze židle, abych se střetl tváří v tvář s tou, která mi znepříjemňuje poslední hodiny. Vtom mě ale zastavuje ta, kterou jsem doteď měl ze všech nejradši. Ostrá bolest hlavy a následující hřejivej pocit limbu mě nutí zůstat u země.

Kapitola pátá

EILEEN

Oči jako diamanty zla

Po dnešní noci naprosto přesně vím, kolik prasklinek ve stropě mám nad svou postelí. Oveček jsem také spočítala snad milion, a pokud by se mnou chtěl někdo soutěžit v počtu poloh na spaní, prohrál by. Jinými slovy jsem nezamhouřila oko a celou noc jsem přemýšlela, co jsem vlastně včera odpoledne viděla.

Sorin už se neukázala. Vlastně ani nevím, jestli kvůli tomu, že věděla, jak moc se jí budu vyptávat, nebo jestli měla na práci něco důležitějšího. Ale bylo mi jasné, že není daleko. Nejspíš mě sledovala někde z dálky a bavila se nad tím, jak se mi zavařují mozkové závity.

A podívaná to musela být opravdu k popukání. Na nic jsem sice nepřišla, ale vzpomněla jsem si na jméno kolegyně, která se denně stará o hromadu podkladů firmy. Jmenuje se Anna. A já mám docela chuť udělat něco, abych zjistila, co se to kolem ní děje.

Dnešní ráno v mojí kanceláři není stejné jako obvykle. Dneska těkám očima od stohů papíru častěji než dítě čekající na přestávku po náročné hodině. Tato noc byla pro mě podobně náročná a já si dneska hodlám odpovědět na otázky, které mi nedaly spát.

Co když se tohle všechno děje kolem mě déle, než si myslím, a já to prostě jen přes veškerou zaslepenost neviděla? Není mi dobře, hlavou mi projíždí tisíce střepů a po čele se mi začínají kutálet kapky potu. Vzduch v místnosti je těžký a pomalu, ale velmi jistě usedá v mých plicích. Sahám po sklenici s vodou a snažím se vzpamatovat. Zvednu se z křesla a vykročím k oknu, abych se trošku uklidnila. Podpatky klapají po mramorové podlaze skoro ve stejném rytmu jako vteřinovka hodin, které jsem dostala loni za vynikající výsledky svého oddělení.

Nejde mi do hlavy, proč si to ohavné stvoření vybralo zrovna Annu. Proč si nevybralo ty penězchtivé nány, kterých mám plné pracoviště? Ženy, které jdou za svým cílem jasně a přes mrtvoly? V tom musí být něco víc. Nějaké tajemství, které tohle všechno spojuje.

Usedám zpět za stůl a snažím se udělat alespoň zlomek práce, abych přišla na jiné myšlenky. Nejde to. Proč tady Anna ještě není? Co ji dnes zdrželo?

Po zbytek dne jsem Annu viděla jen párkrát, ale pokaždé jsem si všimla, jak jí černá silueta něco našeptává. Anna se při tom tvářila ztrápeně a ploužila se mezi stoly úplně bez života.

„Už to mám,“ zvednu hlavu od papírů, do kterých stejně jen tupě zírám a vůbec nevím, co v nich je. Pokud bych teď měla rozhodovat o obchodě století, nedopadlo by to dobře.

„Fajn,“ zvednu telefon a chystám se vytočit číslo k Annině stolu.