Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Čepek

TAXIKÁŘ

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8801. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Martina Charvátová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023
Text © Petr Čepek, 2023
© MM_photos/shutterstock.com/cz
© Corepics/Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-6841-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-6840-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3873-9 (print)

OSOBY A OBSAZENÍ

taxikář Seržant (50), beznadějný případ s ochranitelskými sklony, jimiž občas nadělá víc škody než užitku

Vojtěch Vojáček

šéfka koncernu Contro (46), velice chytrá a mimořádně pohledná macecha Seržantova spolužáka z gymnázia Rudolfa Putimského

Veronika Putimská

ekonomický ředitel Italian Style (50), Seržantův sebestředný středoškolský spolužák, náruživý dobyvatel ženských srdcí (a nejen srdcí)

Ondřej Zeman

šíleně smutná advokátka (45), nespokojená a neuspokojená manželka ekonomického ředitele Italian Style

Helena Zemanová

hispanistka Sandra (20), adoptivní dcera Seržantova středoškolského spolužáka, která se umí dobře prát a moc ráda by věděla, čí je

Alexandra Kepková

samozvaný režisér Freddie (39), neúspěšný muzikálový herec, mladší bratr úspěšného poradce Adama Blažka

František Blažek

úspěšný podnikatel Renda (62), bezhlavě zamilovaný gay, majitel společnosti Italian Style

René Daneš

nemocný důchodce Jáša (69), Rendův nepodnikavý partner, jehož finančně náročná léčba je za všechny prachy

Jan Šaroch

bankéřka chudých (41), nevyzpytatelná dcera lichváře Kováče, starší sestra tragicky zesnulé Vilmy Kováčové

Eržika Šonková

dealer Thulsa Soudce (43), manžel bankéřky chudých, prodávající drogy v nejkrásnějším parku pražského Smíchova

Ivan Šonka

neodolatelná listonoška (49), šikovná manželka taxikáře Šimona Kanymera, neteř zavražděného pasáka Gejzy Baloga

Hana Kanymerová

pilně pracující penzista (66), zpočátku upozaděný drobný detektiv, jehož patnáct minut slávy nastane v pravý čas

Miloš Tomášek

farář Michael (63), římskokatolický kněz, mající zcela nevinný, nicméně na muže víry poněkud neobvyklý koníček

Michal Werner

& company (neboli kompars)

První část

1.

PROLOG JAKO EPILOG

Den jako stvořený pro vraždu! Mrholení a mlha. Naštěstí brzy po poledni se aprílové počasí umoudří, a dokonce nesměle vysvitne sluníčko. Řidič parkuje na tradičním taxikářském štaflu poblíž sportbaru a nejistě přemýšlí o svém nejspíš úplně hloupém nápadu. Zatím s omluvou odmítl všechny zájemce o odvoz, protože očekává příchod někoho jiného. Buď dnes, nebo nejpozději zítra! Právě když z autorádia zazní úvodní tóny skladby Crucified, největšího hitu švédské skupiny Army of Lovers, zaťuká na okno povědomá postava a muži za volantem je rázem jasné, že rozhodující střetnutí začíná právě teď. V duchu se pokřižuje, protože sebevědomou osobu, která otevírá dveře spolujezdce, odmítnout nemůže. Cestující ukazuje velkou sportovní brašnu a srozumitelným gestem naznačuje, že ji uloží do kufru auta. Taxikář nastartuje motor, trpělivě počká, až budou spolehlivě zapnuty bezpečnostní pásy i GPS, a potom volkswagen odlepí od chodníku.

Udaný cíl cesty je poměrně daleko, což by mohlo svádět ke košatému rozhovoru, nicméně kromě několika zdvořilostních frází panuje v taxíku ticho. Šofér alespoň může nerušeně sledovat dopravní situaci nejen před vozidlem, ale i za ním. Spokojeně se pousměje, neboť se zdá vše v pořádku. To již odbočuje z dálnice směrem k rozestavěnému satelitnímu městečku poblíž Neratovic. Jeden domek jako druhý, vzájemně si koukají do oken. Muž za volantem zvažuje, zda si ty předražené příšerky vůbec někdo koupí. Zřejmě ano, protože u jednoho z neosvětlených architektonických průšvihů parkuje šedivá mazda. Právě za japonským vozem dostává taxikář pokyn k zastavení. Když si cestující vyndává z dokořán otevřeného kufru auta sportovní tašku, zavolá na řidiče, že má v zadní pneumatice asi zapíchnutý nějaký hřebík. Taxikář s rozmrzelým výrazem vystupuje z volkswagenu, aby ohlášený problém zkontroloval. Když v mírném podřepu prohlíží kovového vetřelce, je mu okamžitě jasné, že hřebíková hlavička je na rozdíl od pneumatiky dokonale čistá. Jako kdyby tam ten hřebík někdo před chvilkou zatlačil palcem. Nejspíš proto má jeho spolucestující na rukou po celou dobu hnědé kožené rukavice. Tok taxikářových myšlenek nemilosrdně přeruší tvrdý úder tříkilovou činkou, mířící mu do oblasti spánku. Pohotový řidič včas hlavou uhýbá, takže činka zasáhne pouze jeho rameno, avšak dalším ranám železným sportovním náčiním nemá šanci odolat.

2.

PROCITNUTÍ ZE SNU

Je pozdní čtvrteční večer 24. března 2011. Petrolejové lampy i svíčky svítí na maximální výkon, čímž se výrazně liší od unavených amatérských herců, meloucích z posledního. Jediný, komu ještě zbývá trochu sil, je hubený ryšavý muž středního věku s výrazným předkusem, kterého všichni přítomní oslovují Freddie. Od něho se však největší výdrž očekává jako samozřejmost. Nejen proto, že je mezi touto omladinou zdaleka nejstarší a jako jediný z přítomných kdysi studoval konzervatoř. On je demiurgem, hlavním hybatelem pozoruhodného dění ve zrušeném divadle Spirála, chátrajícím na okraji holešovického výstaviště.

„Tak pojďme, lidi, ještě aspoň jednou ten nástup zleva. Parta tanečnic v čele s Radou. Hop, hop!“

Jenomže i nezdolný optimista František Blažek, od mládí přezdívaný Freddie, se zvolna smiřuje s tím, že smělý umělecký záměr neuskuteční. S tímhle nevyzpytatelným lidským materiálem prostě nedá dohromady nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo muzikál. Nic, co by mohl předvést nějakému producentovi. Zvolna procitá z nádherného snu. Je to procitnutí tím trpčí, že právě v této holešovické legendární kruhové stavbě prožil v devadesátých letech nejkrásnější období svého života. V lednu roku 1994 ho přijali do komparsu připravované rockové opery Jesus Christ Superstar geniálního britského skladatele Andrewa Lloyda Webbera. Po takřka neviditelných štěcích ve vinohradských Bídnících a komparsu několika karlínských operet vycítil pohybově i pěvecky nadaný absolvent konzervatoře jedinečnou šanci. Vůbec mu tehdy nevadilo, že v pomyslném žebříčku účinkujících zaujímal jedno z nejspodnějších míst a fungoval spíš coby přenašeč kulis či oživlé křoví než jako plnohodnotný herec. Vždyť ze světových muzikálů znal mnoho příkladů, kdy talentovaný komparsista během dostatečného počtu odehraných repríz postupně vystoupal mezi obdivované hvězdy.

„To je normální, lidi, že vám to ještě nejde. Vždyť na tom makáme sotva měsíc. Ale vy to dáte, já to na vás vidím! Mně to taky ze začátku ňák moc nešlo, když jsem tady hrál v Ježíšovi. A nakonec jsem zpíval třeba i Jidáše, když byl Dan Bárta nemocnej.“

Sice je to lež jako věž, ale jméno známého zpěváka funguje na unavené tanečníky jako živá voda. Ve skutečnosti se tehdy Freddie coby nejposlednější z komparsistů v duchu modlil, aby představení u diváků nepropadlo a mělo alespoň tři stovky repríz, což je v muzikálové branži považováno za veliký úspěch. Zároveň se Freddie také modlil, aby během té doby dostal párkrát šanci naplno v kruhovém jevišti předvést, co umí. Tři sta repríz a alespoň pět šancí! O splnění těchto dvou přání Freddie prosil v duchu Boha, když s trémou roztřesenýma nohama nastupoval v červenci roku 1994 k premiérovému představení. Fantastická holešovická inscenace rockové opery Jesus Christ Superstar nakonec dosáhla neuvěřitelného počtu takřka třinácti set repríz a hrála se před vyprodaným spirálovitým hledištěm přes tři roky. Během té doby mohl Freddie díky alternacím, záskokům a personálním změnám přinejmenším padesátkrát ukázat své schopnosti v nejrůznějších menších rolích. Nejčastěji hrál některého z devíti apoštolů, zbývajících z biblického tuctu po odečtení Jidáše Iškariotského, Šimona Petra a Šimona Horlivce. Na pěvecky neuvěřitelně náročný part Jidáše by si nikdo z komparsu netroufl ani pomyslet, ovšem o jednodušších vděčných rolích obou Šimonů snil každý. Nejen proto, že jména představitelů těchto dvou „šimonovských“ apoštolů bývala uváděna v divadelním fermanu pro příslušný den, zatímco komparsisté ztvárňující Bartoloměje, Matouše, Ondřeje, Tomáše a ostatní ze zbývajícího noneta Kristových učedníků se na seznamu účinkujících museli vměstnat do anonymního závěrečného slůvka company. Pokud produkce občas nechala někoho z komparsistů zazpívat zaplněnému hledišti Šimona Petra nebo Šimona Horlivce, ten se rázem pro ostatní kolegy stal hvězdou večera a po představení všechny hostil v divadelním bufetu šampaňským. Avšak příležitost objednat šampaňské na počest alespoň jednoho „svého“ Šimona neprůbojný zrzek Freddie přes veškerou snahu nikdy nezískal.

„Sandro, ukaž ostatním holkám, jak děláš tu piruetu. Nejdřív normálně a potom to zkus ňák zpomaleně, aby to líp pochopily. Vždyť na tom přece nic není! Hlavně se musíte do tý role aspoň trochu vcítit.“

Freddie kdysi rockovou operou Jesus Christ Superstar doslova žil. Trávil v divadle Spirála dvojnásob času než hvězdy typu Báry Básikové, Kamila Střihavky či Dana Bárty, nenaříkal nad nízkou mzdou věčně zadlužených komparsistů a neustále se snažil být po ruce lidem z produkce. O to více jej proto zaskočilo, když mu při loňském castingu na obnovenou premiéru rockové opery Jesus Christ Superstar v Hudebním divadle Karlín víceméně stejní lidé hned ve dveřích řekli, že o něho nemají zájem. Právě oni svým striktním odmítnutím inspirovali Freddieho k pokusu vytvořit vlastní muzikál; přesněji řečeno secvičit několik tanečních výstupů a předvést je nějakému producentovi. Samozřejmě nic z díla nedostižného Andrewa Lloyda Webbera; tak vysoko Freddie nepomýšlel. Ale co třeba méně slavný moldavský skladatel Eugen Doga a jeho hudba k populárnímu filmu Cikáni jdou do nebe?

„Tak, lidi, zkusíme to ještě jednou. Slibuju, že to bude dneska naposled,“ snaží se Freddie přimět posedávající či ležící děvčata a chlapce k nácviku choreograficky náročného tanečního čísla, které dnes pilují skoro dvě hodiny. „Začneme poslední slokou z Ai Mato, pak tak ňák vynecháme tu jezdeckou pasáž a hned dáme tu vaši oblíbenou scénu Nane Tsoha nebo jak se to vyslovuje. To vy víte určitě líp než já, když je mezi váma tolik Cigánů.“

Freddie důvěřivým členům tohoto ryze amatérského tanečního souboru samozřejmě neříká všechno. Mlčí o tom, jak na jeho nabídku netradičně pojatého muzikálu nepříznivě reagovaly již dvě divadelní agentury. Nezmiňuje pokořující rozhovor se starším bratrem Adamem, od kterého chtěl půjčit peníze na kvalitnější osvětlení a ozvučení divadelního jeviště. A už vůbec nemluví o tom, že od přítomných smíchovských adolescentů by rád nenápadně získal informace o osudu překrásné Vilmy Kováčové ze Smíchova, kterou před více než dvaceti lety miloval. Freddie přitom nemá ani zdání, že mezi mátožně tančící unavenou omladinou se pohybuje osoba pátrající po něčem podobném.

3.

PROČ TAK SPĚCHAT?

Vousatý taxikář Vojtěch Vojáček, mezi kamarády známý jako Seržant, přichází vpátek 25.března 2011 do České hospody vLetohradské ulici na oslavu padesátin kamaráda Kepky téměř shodinovým předstihem. Někdejší nepříliš známý disident aposléze jeden znejoblíbenějších politiků Občanského fóra má pro tuto restauraci, stojící poblížjejich sportovního gymnázia, prostě slabost. Pokaždé, když sem některý zbývalých středoškolských spolužáků svolá pijáckou akci, dorazí Seržant jako první. Nikým nerušen zamyšleně popíjí pivo anechává se nostalgicky unášet dávnými vzpomínkami. Předpětatřiceti lety restaurace působila mnohem skromněji, avšak nákladné rekonstrukce změnily někdejší klasickou hospodu vsolidněji působící podnik. KSeržantově příjemné retronáladě přispívá zapnutá televize, kde právě vrcholí letitá kriminálka Sicilský klan, apoloprázdným lokálem nevtíravě zní skvělá hudba Ennia Morriconeho. Na obrazovce právě zastřelil patriarcha italského mafiánského rodu Jean Gabin bezcharakterního zloděje Alaina Delona apoté se dobrovolně nechává zatknout komisařem Linem Venturou. Tři herecké superstar, které společně natočily pouze tento jediný film. Závěrečná scéna, vníž uražený mafián obětuje svou svobodu kvůli pomstě za pošpinění rodinné cti, pokaždé přiměje Seržanta kúvahám, zda by byl on sám něčeho podobného schopen. Za socialismu strávil kvůli údajné protistátní činnosti dva roky vevězení adíky tomu si umí svobody opravdu vážit. Proto by nejspíš tímto hrdým italským stylem nejednal. Zároveň si Seržant uvědomuje, že ani náznakem není patriarchou rozvětveného rodu, jelikož celé jeho příbuzenstvo tvoří pouze starší sestra sneteří. Při troše dobré vůle by dookruhu „skoro příbuzných“ osob mohl ještě přidat kmotřence Vojtíška Kepku ajeho starší sestru. Ovšem tím veškeré sčítání Seržantova lidu končí. Před několika lety se kněmu sice dočasně nastěhovala bývalá spolužačka Ivana Bláhová, která však jeho nabídku ksňatku súsměvem zahrála do autu. Možná tušila, že brzy neodolá úplně jiné nabídce, ato pozvání významné charitativní organizace ke zdravotnické práci vMali. Vneoficiální soutěži oIvaninu přízeň prohrál bláhový Seržant sblaženými Afričančaty nacelé čáře.

„No čau, Seržante! Zase první jako vždycky. Kolikátý pívo culíš? Cože? Teprve druhý? Víš, co ti řeknu, Sundanci? Býval jsi rychlejší!“

To do České hospody dorazil jubilant Kepka, zavalitý středoškolský tělocvikář. Seržant se pousměje legendární hlášce zfilmového westernu Butch Cassidy aSundance Kid asobligátním narozeninovým komentářem přátelsky třese kamarádovi pravicí. Má tohoto stále dobře naloženého flegmatika rád, ale snad ještě víc mu ksrdci přirostla Kepkova adoptivní dcera, velmi šikovná vbojových sportech od aikida až po zápas. Oní ví Seržant momentálně možná víc než Kepka, neboť ji připravoval ke zkoušce vautoškole adoučoval španělštinu knáročným přijímacím zkouškám na pražskou filozofickou fakultu. Naopak skoro žádné zprávy nemá Seržant omladším zKepkových dětí Vojtíškovi, kterému šel před sedmi lety za kmotra. Je to bezesporu nejkrásnější, nejchytřejší anejhodnější chlapeček nasvětě, tedy alespoň podle názoru značně neobjektivní paní Kepkové. Oté Seržant ví, že vminulosti podrobovala manžela náročným zkouškám, pramenícím zjejí specifické submisivnosti. Vždy potřebovala vzhlížet knějakému vůdci, kterého by oddaně respektovala. Zpočátku to byl její autoritativní otec, potom na krátkou dobu manžel, jehož roli převzala ředitelka textilní průmyslovky, kde paní Kepková učila ruštinu. Poté se vše opakovalo vnovém zaměstnání smajitelem investiční společnosti aobdobný scénář následoval ještě dvakrát. Prostě takové poněkud neklidné manželství po italsku.

Otázku submisivnosti paní Kepkové nakonec vyřešil syn Vojtíšek, vjehož narození poněkolika předchozích samovolných potratech manželé Kepkovi už ani nedoufali. Těhotná uvědomělá komunistka Kepková se tehdy sentuziasmem sobě vlastním obrátila kBohu, aprotože konečně přivedla na svět živé dítě, zůstala křesťanské víře věrná. Začala zasymbolický plat pracovat pro místní římskokatolickou farnost, čímž sice značně oslabila rodinný rozpočet, nicméně manžel byl stímto řešením srozuměn. Jak jednou Seržantovi prozradil upiva, Bůh je coby aktuální manželčin guru vpohodě, protože až na jednu specifickou výjimku nechává vdané ženy na pokoji. Zapřisáhlý ateista Kepka ktomu později podroušeným hlasem rouhačsky dodal cosi vtom smyslu, žeten galilejský truhlář Pepa musel mít se svou Máňou svatební noc dost na prd. Uvědomělý ateismus ovšem Kepkovi nezabránil, aby kvůli církevnímu křtu malého Vojtíška vstoupil na manželčino naléhání do její náboženské obce. Aby vyhověl podmínkám křtu, stal se tehdy členem farnosti také obětavý kmotr Vojtěch Vojáček alias Seržant. Sice měl původně vúmyslu nechat členství vyšumět doztracena, ale nakonec– zejména kvůli místnímu faráři– vnáboženské obci zůstal. Vhubeném otci Michaelovi poznal někdejšího obtloustlého disidenta Michala Wernera, spoluvězně zdob totality, kdy si oba vevýchodočeských Valdicích odpykávali tresty odnětí svobody za údajné rozvracení socialistické republiky. Seržant nechtěl faráře Michaela zklamat tím, že ukončí členství vnáboženské obci stejně zbabělým způsobem, jakým po sametové revoluci většina ztéměř dvoumilionové členské základny Komunistické strany Československa řekla sbohem rudé minulosti, abyoněkolik let později tito lidé ve svých strukturovaných životopisech popřeli členství vKSČ důsledněji než biblický apoštol Šimon Petr potřikrát zapírající Ježíše Krista.

Přesně to je případ dalšího příchozího. Vytáhlý suverén Ondřej Zeman, zkušený ekonom, ženatý, bezdětný. Vzhledem ke značnému počtu milenek není ovšem vyloučeno, že mu po světě několik potomků pobíhá. Seržant nemá tohoto bývalého spolužáka zrovna vlásce. Dobře oněm ví, že již během studií navysoké škole pragmaticky vstoupil dokomunistické strany, abysnadněji získal zaměstnání vpodniku zahraničního obchodu Motokov. Zásluhou rudé knížky, nezpochybnitelných schopností, slušné znalosti cizích jazyků adravé angažovanosti seZeman poměrně brzy ocitl mezi kádrovými rezervami, znichž byli vybíráni vedoucí pracovníci motokovských zahraničních poboček. To by však zdaleka nestačilo, neboť složka skádrovými rezervami byla objemná amladý ekonom Zeman vní mohl bez povšimnutí figurovat třeba deset let. Stačilo mu však uzavřít sňatek se sošnou krasavicí Helenou, dcerou známého pražského advokáta sneuvěřitelně širokými konexemi, aZemanova kariéra nabrala raketové tempo. Zanecelý rok přeskočil mnoho zasloužilejších čekatelů astal se vedoucím afilace vMiláně. To vše se Seržant postupně dozvídal po návratu zvaldického vězení. Pak přišla sametová revoluce aSeržant mohl zpovzdálí sledovat, jak jeho ambiciózní spolužák pohotově opouští kzapomnění odsouzený Motokov avyužívaje nabytých italských zkušeností zakládá cestovní kancelář orientovanou na Apeninský poloostrov. Ta zpočátku prosperovala, avšak nic netrvá věčně, zvláště vnevyzpytatelném podnikání sturistickým ruchem. Obyvatele zmatené země, která se začínala pracně učit nelibozvučnému názvu Česko, opustilo počáteční nadšení ze svobodného poznávání cizích zemí. Mnohým na cestování po Evropě prostě došly peníze, neboť při divoké jízdě expresem zvaným „Budování tuzemského kapitalismu“ obsadila nejlepší místa hrstka vyvolených, zatímco většina obyvatelstva se pokorně smířila sesedadly vnižší střední třídě ajiní byli rádi, že se mohou svézt alespoň na stupátku.

„Nazdar, pánové, jsem rád, že vás po čase opět vidím,“ zahaleká nepříliš přesvědčivě Ondřej Zeman na celý lokál svou ukázkově spisovnou češtinou. „Už je tady někde Puťák? Ne? Opravdu ne? Tak doufám, že dnes přijde. Potřebuji sním projednat něco velmi důležitého.“

Seržant vzpomíná, jak Zemanova cestovní kancelář zbankrotovala azkrachovalý podnikatel začal pracovat jako ekonomický ředitel módní firmy Italian Style, provozující vtuzemsku ivzahraničí síť luxusních módních butiků. Stále se při různých školních srazech tvářil jako veleúspěšný borec, ale všem bylo jasné, že kariéra někdejšího premianta Ondřeje Zemana nabrala sestupnou tendenci. Když se před šesti lety Seržant účastnil pompézní zahradní slavnosti na počest čtyřicátin Zemanovy manželky Heleny, zněkolika oslavenkyniných poznámek pochopil, že nebýt pomoci jejího bezvadného otce, byl by Ondřej vháji jak pátá pěší. Namísto výrazu „vháji“ tehdy přiopilá zamračená Helena použila přiléhavější termín zoboru vulgární anatomie. Seržant nikdy neměl důvod zpochybňovat právnické kvality Zemanova respektovaného tchána, nicméně za bezchybného člověka jej rozhodně nepovažoval. Jedna sympatická žena mu oněm totiž právě vté době vyprávěla, že když se začátkem osmdesátých let ocitla vruzyňské věznici, přijížděl do tohoto nepopulárního státního nápravného zařízení. Na tom by samozřejmě nebylo nic špatného, neboť advokáti kvůli svým klientům občas vězení navštěvují, jenomže Helenin otec údajně vRuzyni značně surovým způsobem zneužíval zadržené ženy. Sice jim pak na oplátku pomohl svými konexemi aprávní erudicí na svobodu, nicméně jeho počínání zrovna nesvědčilo ovzorném charakteru. Když nevěřící Seržant při nejbližší vhodné příležitosti Helenina otce se získanou informací vsoukromí konfrontoval, namísto rezolutního popření se dočkal překvapivého přiznání, bez náznaku kajícnosti či lítosti. Oněkolik dnů později Zemanův tchán zemřel aSeržant tehdy usoudil, že dávné hříchy mají být navždy pohřbeny společně shříšníkem.

„Hele, pánové, nevíte náhodou, kdy ten Puťák dorazí?“ zajímá se Zeman poněkolikáté během slabé čtvrthodiny.

„Ale to víš, že přijde,“ odpoví mu súsměvem oslavenec Kepka. „Vychutnávej si vklídku pívo aradši nám řekni, jak je na tom ta tvoje Helenka. Posledně jsi naznačoval něco vtom smyslu, že se ty její patálie snervama moc nelepšej.“

„Hele, jestli to vidíš jako patálii, tak máš značně nepřesné informace,“ okamžitě zareaguje Ondřej Zeman. „Vždyť Helena po smrti otce propadla depresím! Ten odporný vykonstruovaný skandál anásledný krach jejich advokátní kanceláře prostě neustála. Užněkolik let žije sama ve zděděné vile vHodkovičkách, truchlí nad nepřízní osudu apostupně rozprodává pozůstalost včetně tchánova nádherného Aston Martina. Když se jí občas náhodou dovolám, tak do telefonu působí, jako by byla úplně mimo.“

Oúmrtí uznávaného pražského advokáta před šesti lety uctivě informovaly všechny české deníky. Jenomže jen opár dnů později přinesl nejbulvárnější plátek, týdeník CZ Celebrity zblízka, senzační odhalení věhlasné nekompromisní novinářky podepisující se vždy pouze jménem Milada. Jednalo se oMiladin exkluzivní rozhovor sjakousi dámou pochybné pověsti, která vnebožtíkovi poznala právníka, jenžúdajně kdysi vruzyňské věznici zneužíval mladé ženy. Pro mnoho lidí nemyslitelná představa, zcela neuvěřitelné tvrzení, nehorázná lež! Rázem vzplála právní bitva, vníž otcově dehonestaci vzdorovala všemi prostředky advokátka Helena Zemanová skolegou Janem Šarochem. Bulvární týdeník se vytasil sněkolika dalšími svědkyněmi, které však oba protřelí právníci snadno přiměli, abypochybná svědectví odvolaly. Jenomže potom vše dosvědčil bývalý zaměstnanec ruzyňské vězeňské služby aanonymně rovněž manžel jedné zúdajných obětí, důvěryhodný zaměstnanec zahraniční společnosti. Seržant vzpomíná, že ničemu nepomohla ani tisková konference, na které mnoho pozvaných osobností vylíčilo novinářům otce Heleny Zemanové vtěch nejlepších barvách. Naopak právě vté době senechutný skandál naplno rozhořel. Jméno slavného pražského advokáta bylo vláčeno vmédiích, haněno ašpiněno, každý si mohl plivnout. Bohatí klienti opustili advokátní kancelář Zemanova tchána rychleji než krysy Titanik aHelena sepsychicky zhroutila.

„Když je teď Helena dlouhodobě zalezlá vHodkovičkách, tak máš mnohem víc prostoru pro svoje nejoblíbenější hobby,“ naráží Kepka na Zemanovu pověst dobyvatele ženských klínů.

„Možná tomu, pánové, nebudete věřit, ale když mám teď náš byt sám pro sebe, tak mě vůbec neláká vodit si někoho domů,“ tvrdí přesvědčivě Ondřej Zeman, avšak odpovědí mu je okamžité dvojí nevěřícné kroucení hlavou. „No tak dobře, sem tam umě některá kamarádka přespí, ale opravdu jenom výjimečně,“ opraví se rychle, nicméně opět mu odpoví dvojí nedůvěřivé zavrtění. „Kurva, vy mě serete, pitomci!“ vypění Zeman, dočasně odkládaje spisovnou češtinu ad acta. „Radši mně řekněte, jestli ten Puťák fakt dneska přijde.“

Seržant zamyšleně pohlédne na nervózního Ondřeje Zemana asnaží se odhadnout, proč někdejší suverén tolik touží zrovna po setkání sPuťákem. Napadá ho pouze jediný důvod. Peníze. Sjejich bývalým spolužákem Puťákem se osud ani trochu nemazlil, dokonce ho při autonehodě připravil olevou ruku, nicméně nakonec mu všechna životní trápení apříkoří vykompenzoval stamilionovým dědictvím po tragicky zemřelém podnikavém otci. Proto je Seržant skálopevně přesvědčen, že Ondřej Zeman potřebuje sPuťákem hovořit openězích. Není daleko od pravdy. Zemana totiž před několika týdny velmi nemile překvapil plnoštíhlý gay René Daneš, majitel firmy Italian Style. Zcela nečekaně Zemanovi zadal pokyn, aby připravil podklady pro komplexní hloubkový audit, protožehodlá svou úspěšnou společnost prodat. Nenaznačil zaskočenému Zemanovi proč, komu, kdy ani za kolik, pouze ekonomického ředitele důrazně požádal, ať ochystaném prodeji nikomu nic neříká. Proto má nyní Zeman špatné spaní. Straší ho nemalý kostlivec ve skříni avůbec by se mu nehodilo, kdyby budoucí nový majitel obsadil pozici ekonomického ředitele svým člověkem. Ovšem nebyl by to kreativní Ondřej Zeman, kdyby se nepokusil shrozícím nebezpečím něco podniknout.

„Jasně že přijde, kamaráde,“ plácne Zemana zezadu do zad silná pravačka urostlého multimilionáře Rudolfa Putimského, přezdívaného Puťák. Třetinového spoluvlastníka významného koncernu Contro, spokojeně působícího rentiéra, svobodného, bezdětného, nicméně sjedním značně nestandardním závazkem, kterým je mírně retardovaná polovlastní devatenáctiletá sestra; dcera zesnulého Puťákova táty aVeroniky Putimské.

„Vítej mezi námi, Puťáku,“ halasně zdraví Kepka příchozího. „Jsme všichni rádi, že jsi přestal řídit ten tvůj obří podnik azavítal mezi nás, normální smrtelníky.“

„Já myslím, že moc dobře víš, kdo tý naší firmě vlastně šéfuje,“ připomene Puťák bezelstně skutečnost, že on rozhodně není tím, kdo by řídil zděděný koncern Contro. To neobyčejně úspěšně zvládá Puťákova atraktivní macecha Veronika, opět let mladší než on.

Seržantovi je ze všech bývalých spolužáků Puťák nejbližší. Kepku má samozřejmě rád, ale sjednorukým Puťákem ho pojí skutečné přátelství, utužené desítkami společných průserů astovkami litrů zkonzumovaných piv, kterými životní nezdary zodpovědně zapíjeli. Snad nejvíc se Seržantovi na skromném Puťákovi líbí, že ze sebe nikdy nedělal žádnou hvězdu. Ani když se počátkem roku 1984 svou nepředstavitelnou tréninkovou pílí adřinou probojoval do veslařské reprezentace pro olympiádu vLos Angeles. Nebo nyní tady vČeské hospodě, kterou by si mohl zfleku celou koupit. Namísto toho Puťák bývalým spolužákům vypráví, ženejdůležitější náplní jeho práce je péče osestru. Seržanta by docela zajímalo, jak si ti tři Putimští– Puťák, Veronika ajejí dcera– unich doma vtrojské vile rozdělili úkoly apravomoci. Kepka by zase moc rád věděl, zda Puťák má snádhernou macechou mechtle nebo alespoň nějaké techtle. Nejvíce zvědavý je však dnes Ondřej Zeman, který nutně potřebuje znát rozhodnutí Veroniky Putimské vzáležitosti společnosti Italian Style. Obrovský koncern Contro má své podnikatelské aktivity značně diverzifikovány vřadě odvětví, takže by do jeho strategie mohla zapadat iakvizice obsahující mimo jiné mezinárodní síť butiků, moderní textilní továrnu,prestižní módní salón či ceněnou ochrannou známku vpodobě stylizovaného kornoutku sezmrzlinou. Pokud by Veronika Putimská snákupem společnosti Italian Style souhlasila, mohla by se dozvědět spoustu neveřejných informací, které by jí na stříbrném podnose zdarma předal vstřícný ekonomický ředitel. Pouze sdrobnou podmínkou, žestávající Zemanova pozice, plat, bonusy ipravomoci zůstanou zachovány. Předtýdnem nastínil tuto představu Puťákovi anyní očekává příznivé zprávy. Jenomže Puťák zvědavého Zemana dnes zklame. Veronika Putimská teprve zvažuje všechny související okolnosti, neboť nákupem firmy Italian Style, zaměřené převážně nahomosexuální klientelu, by koncern Contro vyslal dosvěta určitý signál. Možná užitečný aprospěšný, možná naopak poněkud problematický.

Postupně přicházejí další pozvaní hosté zřad bývalých spolužáků. Elegantní šlachovitý producent Kraus siPhonem3GS přilepeným kuchu, známý psychiatr Altman oblečený natolik nedbale, že působí jako chodící reklama na vetešnictví. Úspěšná projektantka, neúspěšný knihkupec, rozevlátá asistentka režie zBarrandova ařada dalších. Když se narozeninové setkání posune otři hodiny kupředu, Seržanta opět přepadne nostalgická nálada. Zamyšleně pozoruje přítomné avzpomíná nadávné akce, na nejrůznější oslavy čehokoliv. Tehdy nikdo nekoukal každých pět minut namobilní telefon, který znali jen ze sci-fi románů. Prostě jen vklidu popíjeli, bavili se oknížkách, sportovních výsledcích, filmech nebo vandrech avšichni byli vpohodě. Nikdo nikam nepospíchal. Jenomže dnes je to jiné. Mnozí už oslavu znejrůznějších důvodů opustili, Puťák stále řeší nějakou pracovní záležitost se Zemanem, zatímco Kepka spsychiatrem Altmanem si vzájemně vyměňují osvědčené rady, jak stíhat nejrůznější mimoškolní aktivity jejich ratolestí. Seržant má neodbytný pocit, žespolužáci dnes hodlají využít každou minutu knějakému rychlému zisku. Ale proč? Nač ten spěch?

***

Vzdušnou čarou sotva kilometr od útulné České hospody stojí překrásně zrenovovaný pětipatrový činžovní dům sbílou fasádou. Ve čtvrtém patře budovy je luxusní byt svysokými stropy avelkými okny orientovanými do Pařížské ulice. Vložnici je pohodlná široká postel, na níž leží dva zamilovaní muži. Staršího Jana Šarocha vždy zdobila vysoká sportovní postava, zajímavý obličej sostře řezanými rysy, husté tmavé vlasy amroží knír, zatímco skrytou krásu rudolícího tlouštíka Reného Daneše zná pouze jeho dlouholetý partner. Nyní jsou však kadeře iknír staršího zmužů pouhou vzpomínkou apohublé tělo je natom ještě hůř. Daneš starostlivě utírá nevyléčitelně nemocnému partnerovi zpocené čelo. Potichu mu vypráví, že brzy oba odcestují do italské Umbrie, kde si pronajmou kamennou usedlost svýhledem na Lago Trasimeno, jedno znejkrásnějších jezer Apeninského poloostrova. Tam včervenci bohatýrsky oslaví Šarochovy sedmdesátiny anaplní vzájemně daný slib, že spolu budou věrně žít, dokud je smrt nerozdělí. Lékaři ono definitivní rozdělení předpovídají dokonce letošního roku, ale jsou přece známy případy, kdy pacienti sŠarochovou diagnózou žili mnohem déle, než zněly předpovědi expertů. René Daneš dělá pro oddálení partnerova nevyhnutelného skonu vše, co je vjeho silách. Platí nejúčinnější terapie natuzemských izahraničních klinikách, extrémně draze nakupuje nejkvalitnější léky, na něž české zdravotní pojišťovny nepřispívají ani korunou. Danešovy peníze mizí rychleji než voda zprotržené přehrady. Ještě nedávno tučná bankovní konta se povážlivě tenčí. Proto se úspěšný podnikatel stěžkým srdcem nedávno rozhodl obětovat kvůli milovanému Šarochovi svou druhou největší životní lásku, firmu Italian Style.

Společnost Italian Style začal René Daneš budovat brzy po sametové revoluci aběhem uplynulých dvaceti let zní postupně vypiplal respektovanou módní značku. Luxusní butiky Italian Style dnes nabízejí nejen extravagantní oblečení různých italských textilních továren či krejčovských salónů, ale také ryze české, ručně šité odvážné modely smaličkým logem tří zmrzlinových kopečků– zeleného, bílého ačerveného– ve výraznémrůžovém kornoutu. Kvalitní výrobky Italian Style si oblíbili zejména gayové alesby, kteří rychle pochopili, žerůžová barva stylizovaného kornoutu není vlogu náhodou. Obdobně jako byli Židé během druhé světové války nacisty nuceni nosit žlutou Davidovu hvězdu, dostávali tehdy homosexuálové cejch vpodobě růžového trojúhelníku. Jedovatě žlutá šesticípá hvězda po válce zmizela asvět uctil památku obětí holokaustu vytvořením židovského státu přesně vmístech, na která ukázal politik David Ben Gurion. Naopak osoby shomosexuální orientací, povražděné vnacistických lágrech za jejich přirozenost, nikdo neuctil ani slůvkem aprvního náznaku respektu se tito lidé dočkali ažpo mnoha desetiletích. Proto hanlivý cejch růžového trojúhelníku homosexuálové všedesátých letech přetavili voficiální znamení své odlišnosti, své výjimečnosti. Později sice dostala přednost výraznější Bakerova duhová vlajka, nicméně neokázalý růžový trojúhelník dodnes zůstává pro mnohé lesby agaye jejich jediným skutečným symbolem. Proto růžový kornoutek ve značce Italian Style mnoho znich oslovuje snad ještě víc nežprezentovaný módní styl.

Vposledních letech– nejspíš kvůli nedávné celosvětové hospodářské krizi– vykazuje firemní účetnictví Italian Style výrazně horší čísla než dříve. Nic nepomáhají nejrůznější daňové optimalizace, jimiž se snaží situaci aktivně řešit vynalézavý ekonomický ředitel Ondřej Zeman. To je další důvod, proč Daneš hodlá svou společnost prodat, přičemž potřebuje, aby vše proběhlo co nejrychleji. Včeských poměrech se obdobné akvizice obvykle realizují zhruba během deseti měsíců, ale tak dlouho Daneš čekat nemůže. Stejně tak je žádoucí, aby změna majitele Italian Style zůstala nezasvěcenému životnímu partneru Janu Šarochovi utajena co nejdéle, voptimálním případě napořád. Prostě je zapotřebí, aby zájem oItalian Style projevil finančně silný hráč, jenž nebude složitě shánět bankovní úvěr akterý co nejblíže akceptuje Danešovu půlmiliardovou představu okupní ceně. Dnes odpoledne měl René Daneš vtéto souvislosti zajímavý telefonát, oněmž nyní usilovně přemýšlí.

„Jášo, já samozřejmě vím, že už jsi dávno vdůchodu,“ začíná opatrně vyzvídat napartnerovi. „Aleneříká ti něco jméno Ljuba Jelínková? Taky advokátka jako ty. Mám takový neodbytný pocit, že ses onějaké advokátce Jelínkové kdysi zmiňoval.“

„Tak to jsem nejspíš mluvil oBoženě Jelínkový,“ Jan Šaroch zásluhou příjemné vzpomínky na dávný velký úspěch vsoudním sporu rázem procitá zletargie. „Byla to jedna znejlepších pražských advokátek, ale už je pryč. Kdysi proti nám zastupovala nevlastní matku klienta naší advokátní kanceláře. Veronika Putimská versus Rudolf Putimský! Jó, to byl dost složitej dědickej spor ovelkej majlant, včetně balíku akcií toho koncernu Contro. Hodně se vtom tehdy osobně angažoval samotnej šéf naší kanceláře, aikdyž Božena Jelínková dělala pro úspěch Veroniky Putimské všechno možný, nakonec jsme to klientovi vyhráli. No ata Ljuba Jelínková je její dcera, která převzala máminu klientelu. Taky vynikající advokátka, možná dokonce ještě lepší než máma.“

Jan Šaroch unavenýma očima vyzývá partnera kvysvětlení, proč se oadvokátku Jelínkovou zajímá azda mu poskytnutá odpověď postačuje. Když se žádné reakce nedočká, zeptá se sám: „Sháníš dobrýho rozvodovýho právníka?“