Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tento výstup byl vytvořen v rámci projektu Etika ve veřejné správě (čp. TL01000260), který byl spolufinancován se státní podporou Technologické agentury ČR v rámci Programu ÉTA.

doc. Ing. Marie Bohatá, CSc. a kolektiv

ETIKA A INTEGRITA VEŘEJNÉ SPRÁVY

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8327. publikaci

Autorský kolektiv:
doc. Ing. Marie Bohatá, CSc. (kap. 1.5, 2.1–2.3, 3.1, 3.2, 4.1, 4.8, 5.5)
PhDr. Radim Bureš (kap. 3.3, 4.6, 4.7)
doc. RNDr. Anna Putnová, Ph.D., MBA (kap. 4.2–4.5, 4.9, 5.1, 5.2)
doc. PhDr. Martina Rašticová, Ph.D. (kap. 5.4)
PhDr. Mgr. Pavel Seknička, Ph.D. (kap. 1.1–1.4, 5.3)
Ing. Monika Szurmanová, Ph.D. (kap. 5.4)
Odpovědná redaktorka PhDr. Jaroslava Hájková
Sazba a zlom Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 176
Vydání 1., 2021

Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

© Grada Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4652-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4651-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3311-6 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Bohatá, Marie, 1948-
Etika a integrita veřejné správy / Marie Bohatá a kolektiv. -- Vydání 1.. --
Praha : Grada, 2021. -- 175 stran
Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-271-3311-6 (vázáno)

* 35 * 17:35 * 35.07 * (048.8:082)
veřejná správa
– etika veřejné správy
– management veřejné správy
– kolektivní monografie
35.07 - Organizace a řízení veřejné správy [15]

Úvod

Etika ve veřejné správě se týká uplatňování morálních standardů. Na teoretické úrovni zahrnuje, co by veřejná správa měla a neměla činit, a odráží standardy a hodnoty společnosti. V demokratické společnosti občan očekává, že úředníci se budou řídit pravidly a hodnotami stejně jako občané. V tomto kontextu se tedy jedná o implikace takových konceptů jako spravedlnost, férovost a rovnost pro činnost veřejné správy.

Na úrovni konkrétního výkonu služby jde především o standardy úředníků, a to jak při vykonávání příkazů nadřízených, tak při přijímání jejich profesionálních rozhodnutí opřených o vlastní úsudek. Není vždy snadné zajistit, aby úředníci byli vnímaví vůči hodnotám, na nichž se společnost dohodne jako na základních, a neustále své rozhodování a jednání s těmito hodnotami poměřovali.

Etika veřejné (státní) správy se stala oblastí akademického zájmu v polovině sedmdesátých let minulého století. Zájem byl v této době stimulován zaváděním modelu správy označovaného jako New Public Management a výzvami, jež tento přístup inspirovaný byznysem přinášel. Vznikající teorie reflektovala vývoj myšlení o správě státu od třicátých let minulého století. Významným impulzem se stala aféra Watergate,1 která vzbudila obrovský zájem o integritu demokratického vládnutí a zejména v USA podnítila bádání na téma etika a integrita ve státní administrativě. Aféra odstartovala nejen intenzivní teoretickou debatu, ale vyvolala reakci v podobě vládních iniciativ a rychlého zavádění etických kodexů. Akademická sféra se zabývala celou řadou otázek počínaje aplikací etických teorií a principů, morálkou a správným jednáním politiků a úředníků, analýzami hodnot a povahou integrity ve veřejné správě či dobrým vládnutím přes dobré praktiky při navrhování a prosazování veřejných politik, uplatňování nástrojů podporujících etické jednání, kultivaci etického klimatu až po klíčové etické problémy, jako je korupce, střet zájmů a lobbing. Zároveň se hledaly praktické návody, jak etické problémy řešit. Předkládaná monografie se pokouší zmíněné otázky osvětlit. Je však třeba konstatovat, že uvedený výčet ilustruje značnou šíři a rozmanitost problematiky, ale současně naznačuje nedostatek koherentních konceptů a konsenzu ohledně ústředních problémů. Do dnešní doby totiž neexistuje v oblasti etiky veřejné správy obecně uznávaná sjednocující teorie. Tato skutečnost však v žádném případě nemůže snižovat význam etiky pro veřejnou správu. Nejen akademická sféra, ale i politici a úředníci jsou si plně vědomi zásadní důležitosti etiky pro důvěru občanů ve správu věcí veřejných, a proto se snaží zvyšovat etické standardy a omezovat neetické jednání. Vládní úsilí vyspělých zemí na mezinárodní úrovni efektivně zastřešuje Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj – OECD – se svými iniciativami v oblasti veřejné správy a její etiky a integrity. Čtenář této monografie s nimi bude seznámen.

Uvedli jsme, že o etice veřejné a zejména státní správy se začalo intenzivně diskutovat v souvislosti s aférou Watergate. Současné debaty na téma etiky ve veřejné službě jsou však sofistikovanější a složitější, protože agenda veřejné správy se stává stále komplexnější. I o tom se čtenář přesvědčí.

Monografie je strukturována do tematických bloků. Postupně představuje teoretické základy, etická specifika veřejné správy, etické kompetence a model etického rozhodování, etickou infrastrukturu a politiku a jejich základní komponenty a vybrané etické problémy veřejné správy. V textu jsou pro ilustraci uváděny relevantní poznatky empirického výzkumu provedeného v rámci řešení projektu TAČR TL01000260 Etika ve veřejné správě probíhajícího v letech 2018–2021. Anonymní dotazníkové šetření zaměřené na zjištění názorů, přístupů a zkušeností úředníků a zaměstnanců ústřední správy i místní samosprávy se uskutečnilo ve spolupráci s agenturou STEM/MARK na podzim 2018.2

1 Skandál, který vypukl v USA v roce 1972, když bylo odhaleno, že pracovníci tehdejšího republikánského prezidenta Richarda Nixona násilně vnikli do sídla Demokratické strany v komplexu Watergate ve Washingtonu, D. C. Tento skandál vyústil v rezignaci prezidenta v obavě z reálně hrozícího odvolání z funkce, oslabení pravomocí spojených s funkcí prezidenta; aféra zároveň významně posílila kontrolní úlohu médií v USA.

2 Ankety se zúčastnilo 737 respondentů, z toho 85 % jich představovalo ústřední státní správu a 15 % samosprávu. Podíl žen činil 66 %, což zhruba odpovídá jejich zastoupení ve veřejné správě. Manažeři na střední úrovni tvořili 24 % vzorku a vrcholový management byl zastoupen 6 %. Pro přesnost je třeba uvést, že ne všichni respondenti odpovídali vždy na všechny dotazy, jak vyplývalo z logiky otázek.

Kapitola1

Obecně oetice aintegritě

1.1Etika, morálka aprávo

Definice pojmů jednání achování

Výchozími pojmy pro etiku amorálku jsou pojmy jednání achování. Jednání můžeme charakterizovat jako jakoukoliv cílevědomou amotivovanou činnost nějakého subjektu (člověka, skupiny lidí nebo organizace). Jako vědomá činnost je reflexí jeho hodnot, především obecného dobra ahumanity. Jednání může být kooperativní, soutěživé, soupeřivé nebo rivalitní, vněkterých případech inepřátelské. Lidské jednání má řadu fází od záměru přes rozhodnutí, přípravu aprovádění až po zpětné hodnocení. Důležité je také členění jednání zpohledu času na budoucí, přítomné aminulé.3 Jednání vnímáme vkontextu sžitím aživotem člověka amá bezprostřední vztah kjeho rozhodování ahodnocení.

Pojem jednání je vetice často alternován pojmem chování, což je souhrn či komplex vnějších projevů, činností, konání (jednání) areakcí organismu na vnější avnitřní podněty, včetně projevů slovních.4 Pojem chování primárně patřil nejprve do oblasti psychologie, sociologie aekologie apozději (v19. století) byl převzat do etiky. Vpsychologii je chování vymezeno pozorovatelnými projevy prožívání atyto projevy jsou členěny na intuitivní, návykové arozumové. Chování jednotlivců je ovlivňováno nejenom reálnou skutečností, ale také skutky představovanými či předpokládanými, ato ive vztahu kpřítomnosti druhých. Pojem chování vetice souvisí především se sociální psychologií,5 azejména pak skonativní psychologií. Do popředí se tak dostávají postoje azájmy, které ovlivňují konání člověka. Značný význam mají osobnostní, situační, ale isociální faktory lidského konání. Konativní chování je zaměřeno na procesy, které zajišťují vědomé vedení akontrolu činnosti, hlavně vytyčování cílů, ale irozhodování ahodnocení. Základním vodítkem (směrnicí) lidského jednání achování (konání) je dobro, které je možno chápat jako společné, resp. obecné dobro lidí žijících ve vzájemném propojení či utváření svého bytí auspokojování svých potřeb azájmů.

Pojem etika pochází ze staré řečtiny aje odvozen od slova „éthos“. Pojem morálka je odvozen od latinského slova „mos“ (gen. moris), což znamená mrav, zvyk, obyčej. Pojem mravnost pochází ze staroslovanského slova „mrav“.6 Etymologicky je původ pojmů etika, morálka amravnost tedy různý, avšak obsahově všechny označují oblast mravů, zvyků aobyčejů ajejich reflexi vkonkrétních činech (situacích), jakož iteoretickou reflexi dobra atoho, jak ho dosáhnout. Vběžné komunikaci můžeme považovat pojmy etika, morálka amravnost za synonyma, která není třeba vkaždodenním využití rozlišovat.7

Rozlišení pojmů etika, morálka amravnost je potřebné vteorii, hlavně vetice, ikdyž se můžeme setkat is názory, které vteoretické reflexi podporují splynutí uvedených pojmů, sodůvodněním, že jde opojmy vzájemně provázané atýkající se velmi podobné nebo totožné oblasti teoretické reflexe. Navíc vtradičním filozofickém myšlení uvedené termíny do konce 18. století splývaly anebyly rozlišovány. Vsoučasnosti se většina teoretických koncepcí vpraktické filozofii aetice shoduje na tom, že existují zásadní rozdíly mezi etikou amorálkou, tudíž je potřebné tyto pojmy od sebe rozlišovat.8

Charakteristika etiky azákladní etické otázky

Etika je vědeckou disciplínou filozofického charakteru, která se zabývá zkoumáním morálky aanalyzuje lidské jednání achování zhlediska morální hodnoty; zároveň hledá měřítko, aby člověk mohl hodnotit, co je dobré azlé (správné ašpatné), co je spravedlivé.

Každá etika by měla člověka směřovat kdobru ataké dobro poznat, dále etika zdůrazňuje humanitu (lidskost), která garantuje důstojnost každého člověka auznává přirozenost, svobodu, spravedlnost aodpovědnost vlidském jednání achování.

Etiku definujeme buď vužším pojetí jako vědu, která analyzuje mravně relevantní jednání člověka, anebo vširším pojetí jako míru humanity. Vširším pojetí etiky je značně omezen její normativní charakter.9

Základní etické otázky, na které etika odpovídá, jsou:

■Co je dobro azlo?

■Co je spravedlivé?

Předpokladem pro řešení základních etických otázek je svoboda, především svoboda jednotlivce, kterou vetice chápeme také jako svobodu vůle. Filozofická aetická tradice chápe svobodu jako duchovní vlastnost. Filozofové často zdůrazňují pojem vnitřní svobody. Hluboká vnitřní svoboda může existovat ipři silném vnějším tlaku, tj. například vtyranii, totalitě apod. Mnohdy je vnější útlak bezmocný proti síle vnitřní svobody.10

Morální svobodu jednotlivce lze chápat různě, ale nejčastěji se setkáváme stěmito typy postojů:11

■První typ postoje, který je založen na odmítání dodržování všech požadavků na uspořádání mezilidských vztahů, odmítá jakékoliv ohledy na druhé, ale ina vlastní vůli.

■Druhý typ postoje odmítá odpovědnost za břemeno skutečné svobody (fatalismus).

■Třetí typ postoje je předpokladem morálního jednání achování. Tento koncept vychází zlidské přirozenosti arozumnosti aje spjat spřijetím morální odpovědnosti.

Morální svoboda jednotlivce má značný význam zejména vmoderní etice afilozofii hodnot. Jedná se oklíčový předpoklad jak pro mravně relevantní jednání achování, ataké rozhodování, tak ipro přijetí plné morální odpovědnosti za své činy.

Koncepce Immanuela Kanta jako jedna zprvních systematicky pracuje spojmem svobody ve filozofii, ale iv etice. Kant používá pojem transcendentální svoboda, která je vázána na autonomii jako sebeurčování svobody azároveň ina svobodu volby achtění.12

F. Ricken13 rozděluje prostor pro svobodu na svobodu jednání achování ana svobodu rozhodování:14

■Svoboda jednání achování je vnější prostor pro jednání achování člověka, jde ovnější možnosti uskutečňovat cíle jednání achování.

■Svoboda rozhodování je orientována jak na fyzickou konstituci, tak na psychický prostor, tj. psychickou konstituci rozhodování člověka.

Na základní koncepty morální svobody navazují moderní koncepty teorie spravedlnosti, zejména J. Rawlse15, anávazné koncepty M. C. Nussbaumové16 aA. Sena17.

Od počátku své existence se lidstvo snažilo řešit otázku dobra, ato většinou vpárovém vztahu: „Co je dobro azlo?“ Nejprve uvedeme základní definice pojmů dobro azlo.

Pojem dobro nebo obecné dobro vetice můžeme charakterizovat jako vodítko či směrník lidského jednání achování obecně, které má formu buď morálního principu, anebo obecné, zastřešující hodnoty. Vdobru jako etické hodnotě se reflektuje podstata etiky, zejména odpovědi na základní etické otázky. Dobro jako celostní, zastřešující hodnota (ctnost) vyjadřuje směřování jednání achování khumanitě ipřirozenosti, aovlivňuje tak idalší etické principy, hodnoty, normy astandardy.

Charakterizovat pojem zlo zpohledu filozofického aetického není jednoduché. Při řešení vztahu mezi dobrem azlem se setkáváme sdvěma archaickými přístupy, které se snaží okrajní cestu vnáhledu na zlo avycházejí ztradic starých kultur. První se snaží zlo vyřadit zdobrého světa apřisoudit je nějaké nadpozemské síle, např. bohům. Druhý se snaží ozdůraznění faktu, že zlo nemá samostatnou existenci aje ve své podstatě nedostatkem dobra.

Vsoučasnosti rozlišujeme čtyři typy zla:18

■zlo přirozené, kam zařazujeme hlad, bolest, nemoc, smrt;

■zlo násilné, způsobené druhým člověkem, kam patří vraždy, války, mučení;

■zlo chladné aneadresné, kam patří sobectví, bezohlednost, hrabivost, lhostejnost, zbabělost;

■zlo nenásilné představující porušení daného slova, nevěru, podvod, lhaní.

Shora uvedená klasifikace je relativně neostrá, neurčitá, ato proto, že morální zlo je lidským zlem, tj. zlem, které páchají lidé, ať bylo násilné, chladné, či vypočítavé. Jeho oběťmi mohou být nejenom lidé, ale celé společnosti, příroda nebo kulturní statky.

Základní koncepty dobra azla:

■dobro azlo jsou rovnocenné síly;

■existuje pouze dobro, zlo je iluze;

■existuje dobro, ale existuje isvoboda odmítnout je, atak vytvořit zlo;

■dobro azlo jsou relativní lidské pojmy.

Koncepty dobra azla jsou dynamické, reflektují základní etické hodnoty, hlavně humanitu, rozumnost apřirozenost. Dobro je vždy tím, co je lidsky hodnotné. Dobrý život je život vmíru, zlé je zabíjení. Dobrá je úcta aláska kčlověku, ochota pomáhat, starat se. Naopak nenávist je zlem. Dobrý je soulad, harmonie anenásilné řešení problémů, jelikož násilné řešení problémů je zlem.19

Současná doba od nás vyžaduje respekt kodlišným kulturám, ato vkontextu sdobrem adalšími všelidskými hodnotami. Vdnešním globálně propojeném světě vznikají globální problémy avýzvy, jejichž řešení je ovlivněno neopakovatelností, obtížnou předvídatelností aambivalentností světových či globálních procesů. Uvedené charakteristiky se reflektují ido rizik, např. konfliktů spojených sřešením globálních problémů avýzev. Ipřesto bychom si měli uvědomovat spoluodpovědnost za jejich řešení.

Řešení základních etických otázek je spojeno smorální volbou, zejména srizikem svobody volby. Morální volbou dáváme hodnotový obsah našemu jednání achování asvým způsobem iochotu nést odpovědnost za své činy. Zvláště důležité jsou souvislosti morální volby při řešení situací, vnichž dochází kmorálním konfliktům.

Základním efektem lidského jednání achování je čin adůležité je jeho posouzení zmorálního hlediska. Každý čin nabývá morální hodnoty, ať již kladné, či záporné. Někdy se jako problematická může jevit volba morálního (etického) kritéria.

Každá morální volba má rizika. Riziko, které člověk svým jednáním achováním podstupuje, vytváří možnost „vložit se“ do činu. Tím se na základě své svobodné vůle stává aktérem rozhodování ajedinou jistotou je vlastní lidská hodnota.

Druhou základní otázkou etiky je: „Co je spravedlivé?“ Odpověď je spjata spojmem „spravedlnosti“, který je komplikovaný jak zpohledu teoretického, tak praktického, nicméně lze se inspirovat myšlenkovou tradicí. Spravedlnost můžeme vztahovat buď kosobě avnímat ji jako ctnost či vlastnost (zdatnost) jednotlivce, anebo ctnost či vlastnost sociální kolektivity. Nejširším pohledem na spravedlnost je sociální spravedlnost, která je vyjádřena vztahem dobra aspravedlnosti. Wolfgang Huber20 rozlišuje uvnitř sociální spravedlnosti čtyři dílčí koncepty spravedlnosti:21

■kumulativní (směnná) spravedlnost (iustitia commutative), což jsou spravedlivé podmínky pro smlouvy asměny;

■kontributivní (participativní) spravedlnost (iustitia contributiva), což vyjadřuje možnost aktivní účasti na vytváření obecného dobra;

■distributivní (podílná) spravedlnost (iustitia distributiva), vníž jde orozdělení statků;

■procedurální (legální) spravedlnost (iustitia legalis), spravedlnost ajistota vrealizaci práva.

Uvedené členění vychází ztradičního pojetí spravedlnosti uAristotela aTomáše Akvinského, ale jsou vněm učiněny drobnější úpravy tak, aby jednotlivé druhy spravedlnosti pokryly procedurální aformální dílčí aspekty sociální spravedlnosti.

Každá teorie spravedlnosti řeší dva základní problémy:

■vztah mezi příslibem amožností dějinného uskutečnění;

■hledání odpovědi na základní otázku vztahu svobody arovnosti.22

Vedle tradičního pojetí spravedlnosti jsou významné také moderní koncepty spravedlnosti, které jsou inspirovány zejména teorií spravedlnosti Johna Rawlse, která vychází ze stěžejní myšlenky rovné svobody pro všechny. Spravedlnost podle něj znamená, že každý má nárok na stejný přístup ke svobodě.

Zpohledu metodologického aformativního rozlišujeme:23

■Analytickou (metaetickou) etiku, která se zaměřuje na jazyk morálky, tj. především na logická ařečová pravidla morální argumentace.

■Deskriptivní (fundamentální) etiku, která zkoumá antropologické aobecné podmínky etické normativity.

■Normativní etiku, která posuzuje existující etická pravidla (hodnoty anormy) apodává návrhy na jejich zlepšení.

■Aplikovanou etiku, která konkretizuje etickou problematiku vurčité oblasti aokruhy jednání achování. Jedná se oetiku speciální, která předpokládá vyjasnění základních analytických, ale ifundamentálních otázek azároveň souvisí sdostatečnou odbornou kompetencí, ato ve specifickém okruhu jednání.

Podle přístupu ketickému zkoumání (normativního) jednání můžeme rozlišit:

■Individuálně etickou rovinu, která je ukotvena vindividuální praxi jednotlivců, včetně jejich osobní odpovědnosti. Jde oto, jak eticky posoudit skutky amotivy jednání apostoje jednotlivců astanovit pro ně interní (etická) pravidla. Vždy však bereme na zřetel, že „osoba nikdy není jen sama osobě, ahlavně pro sebe, nýbrž že vzniká, roste ižije ve vztazích sdruhými“.24

■Sociálně etickou rovinu, která se věnuje morálnímu hodnocení sociální skutečnosti. Sociální etika tak na základě kritérií, která stanoví zejména deskriptivní (fundamentální) etika, posuzuje vztahy, struktury, systémy interních (etických) pravidel. Hodnotí tak institucionální (organizační) stránku apodává návrhy na její zlepšení.

Morálka

Morálku vtradičním pojetí charakterizujeme jako povinnost plnit vůli autority, například boha či panovníka, ato prostřednictvím nejrůznějších morálních požadavků azávazků, ale imravů, zvyků, obyčejů (rituálů) atradic. Morálku můžeme vsoučasnosti charakterizovat jako soubor specifických hodnot, norem, standardů, ale imravů avzorců chování vyžadovaných od jednotlivce, který se ve společnosti či jiné kolektivitě identifikuje jako „dobrý člověk“.25 Včase klademe důraz na kontinuitu nastolování nových pravidel, jež činí morálku funkčnější, efektivnější, ahlavně lidsky hodnotnější.26

Morálka je vztažena jak kjednotlivcům, tak ike kolektivitám aorganizacím. Důležitá je idynamika vývoje morálky, kterou chápeme jako stálý proces nastolování nových požadavků, závazků, kritérií pro lidské jednání achování. Klíčový význam má morální vědomí, jež je integritou morálního smyslu amorálního jednání.27 Každý jedinec disponuje jinou úrovní morálního vědomí.

Každá lidská činnost, každý vztah člověka kjiným lidem ik sobě samému či kpřírodě nabývá morálních hodnot, jež se projevují vnašich činech, které jsou cílem morálního jednání. Jádrovými hodnotami jsou lidskost, přirozenost, rozumnost, svoboda, ale také důstojnost, čestnost, spravedlnost, odpovědnost, férovost. Zpohledu každodenní morálky jsou významné iohleduplnost aláska.

Vztah morálky aetiky

Vztah morálky aetiky je vztahem toho, co „je“, atoho, co by „mělo být“. Morálka aetika jsou si vbezprostředním životě velmi blízké ajsou inspirované praxí.

Morálka je spjata sprocesem žití mezi lidmi, je to hodnotová realita. Etika je naopak pro morálku „výzvou“, zejména voblasti hodnot. Morálka je vetice reflektována vcelé škále konceptů, zejména etika ctností, utilitární etika adeontologická etika, unichž je zvláště významná pozice dobra.

Do vztahu mezi etikou amorálkou „promlouvá“ ietický ideál, jehož význam roste vpřípadě, že člověk hledá nejlepší zmožných řešení. Tento proces „optimalizace“ ovlivňuje tvůrčí svoboda, která vytváří příznivé podmínky usamostatně jednajícího člověka pro hledání dobrého, lepšího anejlepšího rozhodnutí, hodnocení či řešení.

Do vztahu morálky aetiky vsoučasnosti se promítá „síla zvyku“ (etika Aristotela) a„tlak povinnosti“ (etika I. Kanta). Kromě konceptů, které oddělují morálku aetiku vteoretické reflexi, jsou imoderní koncepty vycházející znekompatibility morálky aetiky. Jsou to teoretické koncepty, unichž se hranice mezi morálkou aetikou „vyostřuje“, ato zejména dvěma směry:

■První vyjadřuje požadavek zkoumat etiku amorálku izolovaně, což může být příčinou glorifikace etiky adiskvalifikací morálky.

■Druhý zastává názor, že je potřeba odstranit vliv etiky (detronizovat etiku) anastolit vládu morálky.

Oba směry jsou vyjádřením skepse vůči velkým normativním systémům scílem obnovovat tradici ahledat nová řešení.

Vztah morálky apráva

Morálka aprávo jsou dvě specifické formy společenského vědomí. Morálka iprávo jsou nadány především normativními aspekty, které významně ovlivňují oblast regulace života ve společnosti.28

Filozofický slovník vydaný Walterem Bruggerem za spolupráce profesorů filozofické fakulty vMnichově ajiných charakterizuje právo:

■„…právní řád, ale také jednotlivé právní normy tvořící součást tohoto řádu (označuje ius normativum, ale iius objectivum);

■to, co odpovídá právnímu řádu nebo jednotlivým právním normám, ať už výtvor, stav, či zněj vyplývající lidské chování (ius objectivum);

■to, co silou tohoto řádu jednotlivým právním partnerům, tj. těm, kteří se podílejí na právně uspořádaném společenství, oprávněně přísluší (ius subjectivum nebo také ius potestativum);

■široká oblast práva se člení na množství dílčích oblastí, přičemž se jednotlivé jejich části mohou prolínat.“29

Právo zrůzných hledisek zkoumá právní věda. Všeobecné znalosti oprávu se označují jako právní vědomí.30

Právo má zajišťovat vnezbytné míře mír uvnitř společnosti, ato sohledem na rozmanitost zájmů vjejich vzájemném střetávání amožný konflikt mezi osobami askupinovými zájmy.31

Vteorii práva je vztah morálky apráva vkomplexitě tématem jurisprudence. Jsou zde dva základní způsoby myšlení oprávu, deskriptivní anormativní. Deskriptivní teorie práva nás informuje, jaké máme právní povinnosti. Nemůže však poskytnout odpověď na otázku, jaký morální význam bychom měli svým právním povinnostem připisovat.32 Normativní teorie práva jsou teorie správného práva, neboť si kladou etickou otázku: „Jaké by právo mělo být?“33 Právní pozitivismus ve svém hlavním směru vychází zdeskriptivní teorie práva anezabývá se jeho ospravedlněním. Pozitivisté ve vztahu legality alegitimity odmítají tezi, že legalita implikuje legitimitu.34 Vztah morálky apráva je vnímán jako základ pro řešení vztahu principu spravedlnosti aprincipu právní jistoty, ale také morální správnosti aprávní platnosti nebo využití morálních pojmů vprávu apod. Důležitý je vztah platných právních norem, které využívají morální pojmy aetické kodexy, jež konkretizují normativní obsah pojmů.35 Nechceme jenom porozumět tomu, jak právo funguje, ale usilujeme odobré právo.36

Lidské jednání achování omezují různé požadavky azávazky, které mají právní amimoprávní (morální) charakter. Komplex právních amimoprávních požadavků azávazků tvoří regulaci.

Příklady klasifikace regulace:

■veřejnoprávní asoukromoprávní;

■společenská atržní;

■právní (formální, externí) amimoprávní (neformální, interní).

Zpohledu vzájemného vztahu morálky apráva je významná regulace právní amimoprávní. Právní regulace je činností založenou na využití právních, resp. formálních, externích pravidel, většinou ve formě zákonů apodzákonných norem. Tato regulace je prováděna státem nebo pověřeným regulátorem. Právní pravidla jsou prosazována státní mocí. Uprávní regulace bychom měli bedlivě posuzovat jak nutnost, tak idopady této regulace. Mimoprávní regulace, kterou označujeme jako samoregulaci akterá je charakterizována jako činnost založená na mimoprávních (neformálních, interních) požadavcích azávazcích, je prosazována dobrovolně. Samoregulace je zpravidla spojena sčinností tzv. nekomerčních asociačních organizací, které vznikají na členském principu. Základním nástrojem samoregulace je etický kodex, který vyjadřuje základní etické (morální) požadavky azávazky, resp. etické principy, hodnoty, normy astandardy klíčové pro realizaci aktivit dané organizace.

Mravnost

Pojem mravnost charakterizujeme jako závaznost, která vyplývá zinterních požadavků pro člověka, který ji respektuje vpraktické činnosti. Mravnost tak můžeme považovat za obecný nárok, který má racionální podstatu (souvisí srozumem člověka), avšak stranou nezůstávají ani city, ani vůle. Vmravnosti je spojena kvalita charakteru člověka sinterními požadavky, avzniká tak celek, který je integrován dobrem apomáhá také rozlišit dobro od zla, správné jednání achování od chybného.

Pojem mravnost je používán specificky:

■Je synonymem pojmu morálka.

■Pro označení užší, zpravidla konkrétní oblasti morálky, jím můžeme např. označit „morálku dětí“ nebo oblast zkoumání morálního smyslu.

Mravnost může nabývat specifického obsahu vrámci filozofického nebo etického systému, jak tomu je vněmecké klasické filozofii např. uG. W. F. Hegela nebo vdeontologické etice I. Kanta.

Etický relativismus

Etický relativismus (morální, mravní relativismus) jsou teoretická apraktická stanoviska, která zrelativního charakteru etických požadavků, zejména etických hodnot anorem, vyvozují konsekvence, jež ve své celistvosti znamenají rezignaci na nalezení všelidských elementů vmorálce nebo na možnost jakékoliv univerzalizace morálních požadavků.

Individuální etický relativismus chápe morální hodnoty anormy jako prosté principy úmluvy. Popírá možnost vytvořit etiku jako vědní disciplínu, tj. možnost obecné závaznosti principů morálního jednání. Volbu priorit považuje za ryze individuální záležitost (krajní formou je etický nihilismus).

Kolektivní etický relativismus akcentuje zejména podmíněnost morálního jednání zájmem kolektivity av některých případech vyjadřuje důraz na univerzalitu hodnot, což může vést až ketickému univerzalismu. Příkladem může být marxisticko-leninská etika ajejí pohled na roli dělnické třídy avedoucí úlohu komunistické strany.37

Pozitivní roli etického relativismu můžeme spatřovat vkulturním aspolečenském relativismu, který zdůrazňuje, že existují zvyklosti, hodnoty anormy, které jsou společné všem. Vrámci jedné národní kultury aspolečnosti vyzdvihuje ty požadavky azávazky, které vpodmínkách demokracie (svobody) zastává většina společnosti. Vsoučasném světě jsou různé dominantní kultury akaždá znich má dobře míněné morální (etické) zásady, např. rozmanitosti atolerance, které mohou být východiskem relativismu.38 Negativní úlohu etického relativismu můžeme spatřovat především vproměnlivosti morálních (etických) požadavků, ale iv proměnlivosti etických představ.39

1.2Obecné dobro, veřejný zájem avlastní (individuální) zájem

Dobro aobecné dobro

Základním pojmem filozofie ajádrovou hodnotou etiky je pojem dobro nebo obecné dobro. Vsoučasné etice můžeme rozlišit dobro subjektivní, objektivní amravní. Do popředí našeho zájmu se dostává dobro mravní (morální či etické), které je chápáno vtradičním etickém myšlení jako dobro, jež sloužilo cti.40 Pojem dobro nebo obecné dobro vetice můžeme charakterizovat jako vodítko lidského jednání achování obecně, které má formu buď obecné azastřešující hodnoty, nebo obecného morálního principu. Pojem dobro budeme vtéto publikaci chápat jako obecnou azastřešující hodnotu, která zaujímá vsystému morálních či etických pojmů klíčové postavení.

Obecné dobro vrovině analytické slouží hlavně koznačení dobra jako obecného pojmu, který přesahuje každou jednotlivou akonkrétní věc (vztah či bytost), jež je vztažena ke konkrétní situaci či činu. Vuvedené souvislosti je důležitá přeměna konkrétního pojmu „dobrý“ vobecnější pojem „dobro“. Pojem „dobrý“ většinou vztahujeme ke konkrétní situaci, ato vposloupnosti hodnocení dobrý – lepší – nejlepší. Dobro je obecný pojem, jelikož se vněm vytrácejí situační souvislosti avšechno na světě jako by podléhalo jedinému hodnocení vůbec.41

Dobro je vodítkem ke správnému životu nebo morálnímu žití atím se podílí na řešení otázky: „Jak má člověk správně žít?“ Problematiku „žít správně“ často vnímáme vindividuální rovině, tj. vsouladu se štěstím či blažeností jednotlivce, vširším kontextu skvalitou života. Prioritou se tak může jevit to, jak jedinec sám něco vnímá, ato vsouladu sprincipem „dělej to, co se ti zamlouvá“. Člověk jako jedinec však nežije sám, ale vkolektivitě, takže nestačí žít pouze vsouladu sprincipem, „co se mně zamlouvá“, jelikož jsou také jiní lidé adůležité je, „co se zamlouvá jim“. Vtéto souvislosti vstupuje do centra našeho zájmu odpovědné lidské jednání achování, ato ve dvou dimenzích: vdimenzi správnosti av dimenzi dobra. Problém soužití sdruhými je velmi důležitý, jelikož jde omorální či etické požadavky azávazky (např. etické hodnoty anormy), které by měly platit pro všechny ajejichž naplnění je nutné pro společný život ve společnosti.42 Uvedená problematika také souvisí shodnocením, zda jednání achování je správné (dobré), či chybné (špatné, zlé).

Pojem dobro aobecné dobro musí být natolik obecný, abychom jej mohli považovat za obecné měřítko, kterým je možné poměřit různé způsoby života, ahlavně různé systémy hodnot anorem. Dobro nám objasňuje to, co je vmorálce společné anepodmíněné, ito, co je obecným měřítkem správného (dobrého) života aje ospravedlněno shodami vmorálce různých kultur ahledáním toho, co je vrůzných způsobech života absolutní abezprostřední.

Zkoumáním dobra se zabýval britský filozof George Edward Moore, který ve svém díle Principia ethica dospěl knázoru: ,Dobro‘ – pokud tím míníme kvalitu, kterou přisuzujeme věcem, onichž říkáme, že jsou ,dobré‘, tj. nepřipouští žádnou definici. Je to jeden ztěch předmětů myšlení, jež samy nepřipouštějí definici, neboť pomocí nich jakožto konečných pojmů se naopak musí definovat všechno ostatní, co definici připouští.“43 Morální pojmy jsou podle Moora nepřevoditelné na ne-morální pojmy, akdokoliv se oto snaží, dopouští se „naturalistického omylu“. Samotná etika tak může být pouze reflexí našich intuic opojmu dobra nebo konceptuálním vyjasňováním jeho významu.44

Dobro přímo souvisí shumanitou, ato především sobecnou rovinou nadčasové jednoty všelidskosti, která se zrcadlí vprocesu hledání smysluplného lidského života. Dobro umožňuje racionální rozhodování ahodnocení činností ačinů. Proces hledání apoznání dobra souvisí sracionalitou (rozumem), ale také přirozeností lidského jednání achování.45 Přirozenost je spjata se spontaneitou amá také vliv na emocionální složku jednání achování. Vmoderní éře se vsouvislosti sdobrem oprávněně zmiňuje svoboda, zejména svoboda (autonomie) jednotlivce. Vpodmínkách demokracie by nemělo docházet ktomu, že pod vlivem všemi sdíleného dobra, které je vnímáno jako samoúčel, je obětována svoboda jednotlivce.

Vhistorickém kontextu se pojem dobra vyvíjí již skoro 2 500 let. Filozofie ve starověku nechápala dobro jen vmorálním protikladu ke zlu, ale dobro mělo širší ontologický význam, který byl spojován snaplněním řádu avyplýval ze začlenění do společenství, antické polis. Otázkou je, jak na polis nahlížet. Ktomu se vyjadřuje Erazim Kohák:

„… polis jako celek – aběžně užívané slovo ‚stát‘ je opravdu zavádějící překlad tohoto slova. Polis není stát, je to kmenové společenství či sounáležení. Jeho účelem je vést své občany kvýbornosti podle jejich zařazení. Proto společenství musí být spravedlivé, tedy plně uznat apodpořit práva apovinnosti jednotlivých stavů, ak tomu poslušné, aby každý občan přijal své zařazení ažil podle něho. Platonova společnost si neklade otázku, co je dobré asprávné. To vyplyne samo osobě, pokud splníme základní požadavek osobní ispolečenské výbornosti.“46

Dobro tak bylo základem pro učení okvalitě lidského bytí.

Antická filozofie byla také uvzniku základních ideových konceptů dobra, znichž vybíráme dva klíčové koncepty. Idealismus47 Platona, který je založen na filozofickém systému idejí, vněmž klíčové postavení má nejvyšší idea dobra. Zásadní význam ve filozofickém systému Platona mají ideje,48 které jsou charakterizovány objektivností, absolutností, nezávislostí na věcech smyslových ana podmínkách prostorových, časových apod. Idea je vždy vurčitém protikladu ke všem smyslovým podobám aobrazům ve světě vnímatelných věcí. Nejvyšší idejí uPlatona je idea dobra.49 Kritériem každého relativního dobra je dobro absolutní, aproto je nejvyšším filozofickým učením učení oideji dobra.50 Spravedlivé se stává vhodným aprospěšným pouze tehdy, je-li ovlivňováno idejí dobra. Každá duše směřuje kdobru, dobro přesahuje bytí ilidské poznání. Jednu zucelenějších charakteristik nejvyššího dobra (člověka) uvádí Platon vdialogu Filébos.51 Podmínkami nejvyššího lidského dobra jsou:52

■účast na věčné podstatě ideje;

■uskutečnění ideje;

■existence rozumu avědění;

■ovládání některých věd, umění asprávných mínění;

■některé druhy čistých smyslových požitků (např. melodických tónů, barev vmalířství apod.).

Nejvyšší idea dobra je uPlatona koncept filozofický, vetice proto tento pojem nepoužívá. Klíčovými cnostmi uPlatona jsou spravedlnost, moudrost, umírněnost astatečnost.

UAristotela je systém praktické filozofie aetiky odlišný od systému filozofie Platona53, jelikož je postaven na realismu.54 Názory Aristotela na dobro jsou obsaženy zejména vdílech Etika Nikomachova aPolitika. Voblasti etiky je nejvyšším dobrem blaženost (eudaimonia), tj. usilování odobrý život. Blaženost nemůže spočívat vmateriálním bohatství ani vrozkoši, dokonce ani vjedné ctnosti. Dobro člověka spočívá vdosažení souladu snejdokonalejšími ctnostmi či nejvýznamnější ctností. Život, který směřuje knejvyššímu dobru, může být pouze aktivní, činný. Naše bytí spočívá především vživotě, protože vněm se zrcadlí aktivita ačiny.55

Aristoteles dělí dobro na tři druhy:

■dobro příjemné (bonum delectabile), které vede khédonismu;

■dobro užitečné (bonum utile), které je prostředníkem kjinému dobru;

Pro konkretizaci morálního principu jsou důležité vztahy:

Vlastní (individuální) zájem

Veřejný zájem

1.3Vztah morálky apolitiky

Politika ajejí základní prvky

Politická etika

Veřejná politika

Reflexe etických akulturních hodnot vpolitickém vedení úřadů

1.4Význam regulace apravidel, ctnosti ahodnoty

Právní amimoprávní pravidla, regulace asamoregulace

Etické požadavky ahodnoty ve veřejné správě

1.5Integrita

Integrita, vztah etiky aintegrity

Integrita vpojetí OECD

Operacionalizace konceptu integrity dle OECD

Vnitřní kontrola

Vynucování

Vnější kontrola

Zapojení zainteresovaných stran