Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Thees Uhlmann

Sofie, smrťák a já

Přeložila Kateřina Prešlová

Z německého originálu Sophia, der Tod und ich
vydaného nakladatelstvím Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Köln roku 2018 přeložila Kateřina Prešlová
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Ilustrace Olav Korth
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Michaela Šmejkalová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7504. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 240 stran
Vytiskl Finidr, s.r.o., Lípová 1965, Český Těšín

Originally published in the German language as „Sophia, der Tod und ich“ by Thees Uhlmann
Copyright © 2015, 2017, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,
Cologne / Germany
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Kateřina Prešlová, 2020
Illustrations © Olav Korth

ISBN 978-80-271-1362-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1361-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2506-7 (print)

Utě, Lise a Uwemu Podratzovi

„Long may you run!“
Neil Young

1

U dveří někdo zazvonil a na schodišti voněla čerstvě uvařená káva.

To se tedy vlastně nestalo, ale jeden můj přítel kdysi prohlásil, že kdyby měl napsat román, začínal by přesně touto větou: „Na schodišti voněla čerstvě uvařená káva.“ Jakási komise totiž ocenila nejlepší začátek románu všech dob a ten zněl: „Ilsebill přidala sůl.“

Domníval se, že kdyby to byla pravda, byla by věta: „Na schodišti voněla čerstvě uvařená káva,“ o tolik lepší, že zbytek románu by byl skoro jedno. U dveří někdo zazvonil a já jsem ještě vůbec nevěděl, jak to na schodišti voní, protože to člověk ucítí až tehdy, když otevře dveře.

Ty dveře jsem vlastně ještě nikdy otevřít nešel. Jednak u mě skoro nikdy nikdo nezvoní. A také proto, že když uslyším zvonek, uvažuju nejdřív o tom, proč by měl někdo zvonit zrovna u mě, takže je nechám zavřené.

Nabízelo se několik možností, proč by někdo zvonil právě na mě:

a)Zničehonic se tady zastavil některý z přátel.

Analýza: Nikdo, komu už bylo osmatřicet, se u vás jen tak zničehonic nezastaví. „Sice to tu vypadá jako po domovní prohlídce, ale už jsme se vážně dlouho neviděli. Je bezva, že jsi byl náhodou zrovna poblíž. Klidně pojď dál!“ – to žádný člověk neřekne.

b)„Dobrý den, jdeme odečíst váš plynoměr.“

Analýza: Na účtech mám všechno zařízené tak, že ke mně v podstatě už nikdo chodit nemusí. Platím PŘEVODEM. A když je to moc, je mi to jedno, protože … Hlavně že nikdo nezvoní.

Ozval se zvonek. Šel jsem ke dveřím s nadějí, že by na schodišti mohla vonět čerstvě uvařená káva, a měl jsem radost z toho, že ty dveře konečně otevřu. Ta radost byla příjemná, otočil jsem klíčem a vzpomněl si na to, že dříve bylo možné rozeznat členy rodiny podle rachotu klíče v zámku. Vybavil jsem si, jak otec potom, co se nasucho oholil, vyklepal holicí strojek v umyvadle, třikrát „tak tak tak“, což jsem slyšel až v posteli a znamenalo to, že tatínek hned přijde, aby mě za ruku odvedl do koupelny, a já se přitom šest let marně snažil zakrýt ranní erekci. Po šesti letech jsem konečně mohl jít do koupelny sám, aniž by mi otec třeba jen jednou řekl: „To je normálka!“ a ušetřil mi tak desítky měsíců studu.

Napadlo mě, že dřív zněl zvonek u dveří krásně, jako orchestr, ale dneska už máme jen dva druhy zvonění. „Crcrcrrr“ a „crcrcr“. A měl jsem v hlavě takové ty běžné blbosti, jako když jdete otevřít dveře.

2

U dveří znovu někdo zazvonil. Otočil jsem klíčem v zámku, dveře při otevírání zavrzaly a já si vzpomněl, jak u mě jednou opravdu zazvonili svědci Jehovovi. Byli tři, bylo jim míň než dvacet osm a nebyli nalíčení a vypadali dobře a byly to ženy.

Ony: „Dobrý den. Obcházíme tu v okolí a hledáme lidi, kteří věří v Boha.“

Já: „V kterého?“

Ony: „No přece v Ježíše a v Boha!“

To vymezení bylo poměrně důležité, protože jsem bydlel v místech, kde lidé věřili buď v Alláha, nebo nevěřili vůbec, protože se narodili po roce 1971.

Ty dámy přede dveřmi vypadaly ve své zbožnosti dost neúprosně.

Já: „No, já tak docela v Boha nevěřím!“

Ony: „Škoda!“

Já: „Jo, taky se mi zdá!“

Ony: „Proč nevěříte?“

Já: „Věřil jsem v Boha po konfirmaci. Pak jeden spolužák dostal rakovinu. Modlil jsem se, aby přežil. Umřel. Pak už jsem nevěřil.“

Ony: „Ty, které miluje, si k sobě Bůh bere jako první.“

Já: „Pak asi vážně miluje pásmo Sahelu!“

Ony: „Čtete bibli?“

Já: „Jen ty brutální pasáže a jak se ve Starým zákoně popisujou ty příbuzenský vztahy. Která církev je vlastně ta vaše?“

Ony: „Svědci Jehovovi.“

Já: „To je hustý, vy jste jehovistky?“

Ony: „Ano.“

Já: „Podle mě je dobře, že děláte obchůzku právě tady u nás. Není to únavné?“

Ony: „Je.“

Já: „Bohužel pro vás asi nejsem ta správná osoba, ale přeju vám hodně štěstí. Jak to říkali hugenoti: Bůh miluje ty, kdo vláčí pole neorané.“

Ony: „Chcete se nám posmívat?“

Já: „Myslím to vážně. Když už i jehovisti věří na ironii, půjde to se světem vážně do háje. Můžu pak jít s vámi?“

Ony: „Modlíte se vůbec někdy?“

Já: „Jen kvůli fotbalu!“

Ony: „To asi nestačí.“

Já: „Je to snad víra, ne?“

Ony: „Smíme zase přijít?“

Já: „Myslím, že to k ničemu nebude. Ale je super, že to děláte.“

Ony: „Fajn, tak brzy nashle!“

Já: „Jasně, brzy nashle!“

Zavřel jsem dveře a radoval se z prvního vážného rozhovoru za poslední týdny, slyšel jsem jejich hlasy na schodišti a najednou jsem měl absolutně vynikající náladu.

3

Otevřel jsem dveře na schodiště. Voněla tam čerstvě uvařená káva. Přede mnou stál muž, asi stejně vysoký jako já, přibližně v mém věku a byl mi trochu podobný. To nejhezčí, co jsem kdy slyšel o svém vzhledu, bylo, že vypadám jako Brad Pitt a jeden fotbalista z okresní ligy dohromady.

Já: „Zdravím. Můžu pro vás něco udělat?“

Neměl jsem doma žádný balíček, který by u mě pošťák nechal pro souseda.

On: „Dobrý den. Vlastně pro mě nic udělat nemůžete. Já jsem Smrt a vy teď musíte jít se mnou.“

Já: „Jo, tak chvilku počkejte. Jen si rychle sbalím pár věcí a přijdu!“

Muž protočil panenky, podíval se na mě a řekl: „Ach jo, zas jeden vtipálek! Nádhera. Tenhle vtip jsem ještě neslyšel. Teď máte tři minuty, abyste si všechno promyslel. Jestli někoho zavoláte nebo budete křičet, zemřete okamžitě.“

Ze všech potrhlostí, které jsem kdy slyšel a zažil, byla tahle asi nejbláznivější.

Jiné potrhlosti, které jsem slyšel:

1.Znal jsem chlapíka, ten měl kdysi dávno Ford Fiesta 1, a jeden řidič náklaďáku mu namluvil, že každá desátá fiesta má ten samý zámek. Proto u sebe vždycky nosil kazetu s oblíbenými songy. U všech aut Fiesta 1 vyzkoušel, jestli jeho klíč do zámku pasuje, a když ano, dal tu pásku do auta. Na nálepku napsal „Timovy oblíbené hity“ a na druhou stranu „Bav se dobře!“.

2.Když jiný můj přítel dostal řidičák, přejel při své první jízdě autem kočku. Když se pod vozem ozval rachot, viděl ve zpětném zrcátku kočku, jak běží dál směrem ke statku u silnice. Zaparkoval, šel na ten statek a na zemi uviděl zvíře, jak těžce oddechuje, zatímco vedle něj stál sedlák. Můj přítel řekl: „Je mi to líto. Myslím, že jsem právě přejel vaši kočku.“

„To je v pohodě!“ řekl ten sedlák. „Máme jich dost!“ Vzal rýč a hranou dvakrát praštil kočku do vazu.

3.Stál jsem v metru plném špatné nálady a lidí, měl jsem trochu rýmu a musel jsem popotáhnout. Prostě jen takový malý soplík, asi takový, že doufáte, že si ostatní cestující nevšimnou, jak se vám leskne u nosu. Vedle stál feťák, podal mi kapesník, usmál se a řekl: „Brzo se uzdrav.“

4

Stejně jako u většiny lidí byl i můj vztah ke smrti napjatý. Ale možná ještě napjatější byl můj vztah k lidem, kteří se ve mně snažili zanechat trvalou vzpomínku skrz negativní emoce. Kdysi jsem byl na svatbě a jedna moje známá řekla nevěstě: „Ty šaty ti vážně vůbec nesluší!“ Nevěsta vypadala nádherně, a kromě toho je jedno, jak člověk v den sňatku vypadá. Na svatbě je všechno úchvatné. Jídlo, hosté, zasedací pořádek, dárky, hovory, hry, VŠECHNO. Je to jako na fotbale. Velkolepé je už to, že je fotbal. Zbytek přijde sám.

Řekla: „Ty šaty ti vůbec nesluší!“ a pak k tomu dodala: „Jsem jenom upřímná!“ – nejpřeceňovanější ze všech ctností –, ale přitom si jen chtěla v životě ostatních zajistit moment věčnosti a bavila ji myšlenka, že manželé, tak by to totiž mělo být, si ještě za padesát let budou říkat: „Pamatuješ si, co tenkrát řekla o mých šatech!?“

Zavřel jsem dveře a nechal tu svini, která mi chtěla lézt na nervy, stát tam, kde to vonělo čerstvě uvařenou kávou, šel jsem se do koupelny vyčurat, rozepnul jsem si kalhoty a myslel na tu svatbu a na ten fundamentální smutek, který musel na nevěstu kvůli větě o špatně padnoucích šatech dolehnout, a pak na to, jak moc musí být člověk narušený, aby zazvonil u cizích lidí a řekl jim, že je smrt.

_ _ _

„Teď se nelekněte!“ řekl ten muž, který stál ještě před pár vteřinami u dveří a teď seděl na okraji vany, zatímco já jsem se právě chystal vykonat potřebu.

Když člověk zažije něco opravdu zvláštního, moc často v klidu nezůstane. Na začátku své kariéry v péči o seniory jsem půl roku pracoval jako pojízdná pečovatelská služba, protože se mi nedostávalo financí na můj nákladný životní styl, a tam jsem poprvé viděl mrtvou ženu. Dokud ještě žila, byla hrozně milá, slepá a kouřila stovky cigaret z Lidlu, které si kvůli pokročilému parkinsonovi a ochabujícímu zraku zapalovala u filtru nebo uprostřed.

Koberec v jejím bytě byl tak hustě posetý spálenými skvrnami, jako by nedaleko vybuchl Vesuv, a jednou jsem do toho bytu přišel a ta žena byla mrtvá. Nevyděsilo mě to. Neměl jsem strach. Prostě jsem jen přišel jako první do bytu, nad nímž se vznášel elementární klid. Bylo to jako rande, na které jste dorazili trochu později. Mrzelo vás, že ten druhý už odešel, ale aspoň jste měli rande.

Zase jsem si zapnul zip a hleděl přitom na toho muže, který stál ještě před chvilkou u dveří.

On: „Máte to tu hezké.“

Já: „Jó, tak Smrt má smysl pro humor. To jsem nevěděl.“

On: „Vy to nechápete.“

Já: „Smrt mi vyká. Je to vážně čím dál lepší. Jeden z šéfů vesmíru mi vyká.“

On: „Jen ti, kdo si vykají, si mohou později tykat.“

Já: „Smrt má smysl pro humor. Dobře, dobře, kdybych se nad tím zamyslel, taky by mě to napadlo. A co se vám u mě v bytě líbí teď?“

On: „Ta hojnost myšlenek. Ty temné i ty jasné.“

Já: „Já nepřemýšlím! Už několik let jsem nepřemejšlel!“

On: „To si myslíte vy.“

Já: „Smrt má smysl pro humor, vyká mi a vidí mi do mozku. Kdybych teď, v TOMHLE okamžiku, hrál loto, měl bych šest správnejch.“

On: „Ano, to byste měl. Ale bylo by to jedno, protože za tři minuty přece musíte odejít. V konečném důsledku se právě nacházíme v prostoru mnoha možností.“

Já: „V prostoru mnoha možností? Teď na mě navíc budete zkoušet reklamní slogany?!“

On: „Ano, to jsem teď vymyslel. Dobré, ne? Jinak to lidi nechápou. Když si někdo just před svým skonem přeje něco, co by se mu jinak vyplnilo jen s malou pravděpodobností, tak teď to vyjde. Na světě se kvůli tomu nic nezmění. Vždyť budeme za tři minuty mrtví.“

Já: „MY budeme za tři minuty mrtví?“

On: „No ano, já jsem mrtvý celou dobu a ty půjdeš se mnou!“

Já: „Fajn, chci milión.“

Smrťák zase zakoulel očima.

On: „Na světě je tolik krásných věcí, například molekuly, a každý čtvrtý trotl si přeje milión.“

Já: „No a!“

On: „Co, no a?“

Já: „No a, co bych si asi taky měl přát?“

On: „Tyhle tristní úvahy o posledních přáních! Padá na mě deprese. Ještě větší než z celého tohohle vyzvedávání.“

Já: „Tak já to shrnu. Smrt je elegantní chlápek se smyslem pro humor, ovládá sarkasmus a ironii, je v depresi a vypadá skoro jako já. Člověk se až diví.“

„Tak moment, to s tím vzhledem já neřídím! Vždycky jsem trochu podobný lidem, které mám vyzvednout. Tak, co budeme dělat?“ zeptal se mě Smrťák.

Já: „To nemám sakra ani nejmenší tušení!“

On: „Víš, co se mi na vás lidech líbí?“

Já: „Upřímně řečeno, posledních deset let jsem o tom dost uvažoval a nějak jsem nedošel k žádnému výsledku.“

On: „Myslel jsem, že nepřemýšlíš… To je fuk. Víš, co se mi na vás líbí? Že umíte nadávat.“

Já: „Ty nadávat neumíš? To je přece hračka! Jenom říkáš rychle za sebou slova, co nejsou v pravidlech pravopisu.“

On: „Ano, ale pro mě to nic neznamená.“

Já: „Nakopnout si ve tmě malíček a pak zaklít?“

On: „Ne.“

Já: „Vyrovnávací gól v osmdesáté deváté minutě?“

On: „Ne.“

Já: „Říct do háje, když uvidíš nějakou ženskou prvně nahou a nemůžeš věřit tomu, jak je krásná?“

On: „Můj vztah k ženám a lidem obecně je trochu složitý. Takže, co budeme dělat teď?“

Já: „Poslouchat Mozartovo Requiem? Aspoň to bude delší než tři minuty.“

On: „Jo, tak ten jsem ještě neznal. Ale já klasickou hudbu neposlouchám. Klasická hudba mě rozesmutňuje a je potřeba si na to udělat čas.“

Já: „A ty máš přece vždycky jen ty tři minuty.“

On: „Přesně!“

Já: „Můžeme si vyjasnit jednu zásadní otázku?“

On: „Miluju zásadní debaty.“

Já: „Co je na druhý straně?“

On: „Jo tak to já nevím.“

Já: „Ty nevíš? Jako vážně? To zní skoro stejně dobře jako to, co mi jedna holka řekla, když jsem se jí zeptal: ‚Miluješ mě?‘ A ona na to: ‚Já nevím.‘ Haló, panebože, je tady Smrťák. Právě mi málem dal milión a tvrdí, že můžu ještě tři minuty žít, ale neví, co na mě čeká na druhý straně. Život uprostřed mezi Tady a Tam je fakt větší otrava, než bych čekal.“

On: „Já vám jen pomáhám se tam došourat. Jsem jako taxikář, co někoho veze do nočního klubu. A když se pak zeptáš, co se za těmi dveřmi děje, nemůže ten taxikář nic říct. Může doufat nebo se domnívat, ale neví nic.“

Já: „Smrt neposlouchá klasiku a trousí metafory s nevěstincem. Mám kliku, že to ještě smím zažít.“

On: „Že to ještě smíš ‚zažít‘ je celkem vtipné v téhle naší souvislosti a časovém okně, které nám zbývá. Co máš teď ještě v plánu?“

Já: „Já už nemám v plánu nic. Chci mít klid. Toužím jen mít konečně klid. Hele, nedávno mi volala máma. Byla na tom ostrově, kam vždycky jezdí… jak se to tam jen jmenuje… Juist. A ona mi volala z Juistu. A pokaždý, když mi odtamtud volá, tak zrovna stojí prvně na pláži a řekne: ‚Nóóó, hádej, kde jsem?‘ A mně pak pořád zní v uších ‚I just can’t get enough‘ a říkám si, že by z toho mohli na Juistu udělat sakra dobrej slogan. Taky jim to chci navrhnout, jenže nemám číslo na turistickou kancelář na ostrově. A i kdybych ho měl, dovolal bych se nejspíš chlápkovi, co by řekl: ‚Ne, myslím, že ten slogan Juist, velká perla mezi východofrískými ostrovy je lepší než I juist can’t get enough!‘ Potom mě začne myšlení rozčilovat a nevím proč, což mě štve ještě víc, a nakonec uslyším matku na pláži, a její hlas má přesně tu intonaci, která mi má naznačit: ‚Když jsi v životě zažil hlad, tak ti stačí zvednout telefon a zavolat synovi, a taky zatracená pláž někde na ostrově, abys měl v duši klid.‘ A já jsem hlad nikdy nezažil ani nezažiju a pak se mi zrychlí tep. A když se mi zrychlí tep, mám chuť na víno, protože je sranda pít víno při tachykardii, srdce tak tluče ještě víc, protože i myšlenky jsou rychlejší, všechny, ty pozitivní i ty negativní. Pak je to jako s tou paní, co drží váhy, tou Spravedlností, kdy se ve zlomku vteřiny rozhodne, jestli budete mít po víně dobrou, nebo špatnou náladu. A ty myšlenky spolu v hlavě zápasí, a vy si potom říkáte, že by ta dobrá myšlenka měla o přestávce mezi koly taky pít víno místo vody, a najednou tam stojíte, odpočítávání po dvanácti kolech, a pořád ještě nevíte, jestli máte dobrou, nebo špatnou náladu, a místo toho jste prostě jen V KLIDU. Slyšíte bzučení, protože synapse se můžou přetrhnout, jelikož v těch myšlenkách, co vás jinak nenapadnou, tušíte nějakou logiku, a hlavně proto, že si nic nemyslíte, a přitom o tom přemejšlíte. A další den je všechno jedno, protože už nejste v klidu, jelikož máte kocovinu a synapse se semkly jako stroj, co vás táhne někam dolů, kde čeká jen zhouba, a pak… moc mluvím. Na co vlastně umřu?“

On: „Něco se srdcem.“

Já: „Nedávno jsem ještě chodil běhat!“

On: „To už je půl roku.“

Já: „Já vím.“

On: „Skrytá srdeční vada, praskne tepna, a šlus!“

Já: „Jako můj otec?“

On: „Jako tvůj otec.“

Já: „Ty bláho, to je strašně smutný.“

On: „No počkat, skrytá srdeční vada je jedna z nejlepších příčin smrti. Přátelé ani příbuzní moc netrpí. To je, co se smrti týče, ta nevypočitatelnost. Třeba auto každý vidí a pak následují všelijaké ty úvahy: ‚Kdybych byl jen vyšel z domu o deset vteřin později.‘“

Já: „Ty bláho, to je strašně smutný.“

On: „Tak se mě zeptej, jak se mi ta práce líbí. Všichni nenávidí posla, ale zároveň milují krále.“

Já: „Kdo je král?“

On: „Ten za dveřmi do bordelu.“

Já: „No jo vlastně!“

On: „Tak už pomalu můžeme?“

Já: „Asi si nemusím brát nic s sebou.“

On: „Ne.“

Já: „Třeba něco k pití?“

On: „Ne. Tak už můžeme?“

5

Nevím, jak to mají jiní, ale já jsem umíral takhle: Ucítil jsem vibrace. Jako by dvě patra nade mnou ždímala pračka a celý dům se začal otřásat a chvět v neslyšitelném frekvenčním pásmu, takže se vám snadno udělá špatně.

Měl jsem pocit, jako by mě natahovali, ale nohy nechtěly opustit podlahu. Nebolelo to, jelikož v těle už necítíte žádné kosti, ale víte, že se musíte rozloučit, protože vaše nohy ještě nikdy nebyly tak hrozně daleko.

Taky jsem měl dojem, jako by mi praskalo před očima. To je dost zvláštní, protože před očima nic praskat nemůže, jenom v uších. Jako byste zapojili do zásuvek sto zástrček a tam by se udělaly ty malé blesky a nějaký chytrák by kdesi pronesl: „To pro ten přístroj ale není moc dobré.“ A zdálo se mi, jako by cosi zazvonilo. A potom znovu. A pak ještě jednou.

Najednou mi bylo všechno jasné.

Smrťák řekl: „Někdo zvoní.“

Já: „Já vím. Slyšel jsem to.“

On: „Nikdo nezvoní, když jsem v práci.“

Já: „Mám ho poslat pryč? To se teda nedělá.“

On: „Nikdo NEMŮŽE zvonit, když jsem v práci. To prostě tak nějak… není v plánu!“

Já: „Není to v plánu. Není to v plánu… nádhera. Smrťák má příjemně akurátní povahu.“

On: „Co teď budeme dělat?“

Já: „Smrťák se mě ptá, co teď budeme dělat? To je šílenství. Zeptáme se toho, co zvonil, jestli umí hrát mariáš. Koneckonců, pak budeme tři. Umíš hrát mariáš?“

On: „Ne.“

Já: „Já taky ne.“

Zvonek zazvonil znovu. A zvonil dlouho. Naléhavě. Je legrační to říct, ale jako bych ožil.

Já: „Tak prostě otevřeme dveře.“

On: „To nejde. Prostě to nejde. To se nestává. Právě tě zabíjím.“

Já: „Právě bys mě býval byl zabil. Musíš do toho vložit ten podmiňovací způsob.“

On: „Víš co? Teď otevřeme ty dveře. Konečně bude v baráku živo. Už jsem potkal hodně Smrťáků a slyšel jsem o podobných případech, ale ještě jsem neviděl Smrťáka, kterému by se to stalo. Teď tam půjdeme a otevřeme ty dveře. Bomba. Něco takového se už stovky let nestalo, a teď se to stane zrovna mně. Ještě nevím, JAK zlé to je, když při umírání zazvoní zvonek, ale teď to zjistíme. Otevřeme ty dveře. ‚Jejda, Lucifer, že se taky ukážeš, ty starej ďáble.‘ Nebo: ‚Archanděl Gabriel, skvělá trvalá! Co tu děláš?‘ Šup, otevřeme ty dveře. To bude nářez!“

Šel jsem ke dveřím a otevřel. Stála tam Sofie, zírala na mě a houkla: „Snad jsi nezapomněl, žes dneska chtěl jet za mámou a už dva měsíce mě úpěnlivě prosíš, abych jela s tebou? Člověče, ty jsi vážně ten největší zoufalec, co znám. Kdo je vlastně tohle?“

„To nechceš vědět,“ ujistil jsem ji, „to vážně nechceš vědět!“

Ona: „Zabal si teď sakra svoje věci, tos určitě taky neudělal, viď? Možná ještě stihneme vlak.“

Otočil jsem se ke Smrťákovi a zeptal se: „Co budeme dělat?“

On: „Co se tu ještě flákáš? Obuj si konečně ty boty. Slyšel jsi, co řekla Sofie: Zabal si teď sakra svoje věci. Možná ještě stihneme vlak.“

Ona: „Odkud zná moje jméno?“

Já: „Zrovna jsme o tobě mluvili.“

Ona: „Tys o mně přece už dávno nemluvil, a KDYŽ, tak jsi měl o mně asi radši mluvit SE MNOU.“

Smrťák: „Bod pro ni.“

Já: „To se mi snad zdá!“

6

Obul jsem si boty, sbalil si věci a všichni tři, Sofie, Smrťák a já, jsme se rozběhli ulicí. Smrťák se přitom pobaveně usmíval.

Já: „Přestaň se řehtat!“

On: „To nejde.“

Já: „To je vážná věc!“

On: „Já vím. Ale víš, co ještě?“

Já: „Co?“

On: „Právě jsi mi utekl z lopaty!“

Já: „Já vím!“

Pelášili jsme ulicí a já si vzpomněl, jak jsme běhávali dřív, jak to bylo úplně snadné. Běhali jsme, protože jsme mohli, utíkali jsme, a přitom se smáli, chtěli jsme se předbíhat a někdy se nám zamotaly nohy. Vybavil jsem si ten pocit mírné paniky, když už jsem tři vteřiny předem cítil, že spadnu na hubu. Když jste jako děti upadli, byl v tom vždycky trošku takový ten boží ukazováček: Ne tak rychle, kamaráde. A když pak vidíte běhat nebo utíkat dospělé, máte vždycky dojem, že se buď stalo něco hrozného, nebo že v sobě dávní předkové pocítili předurčení k maratonskému běhu, jak kolem vás proběhnou v parku s pocuchanou přehazovačkou a s lenonkami na nose. Co Mohamedu Mekka, to raným křesťanům maraton, nebo … ale co já vím. Přemýšlel jsem o běhání a dospělosti a vedle mě klusala Smrt.

Smrťák vypadal při běhu dobře. Na rtech mu pohrával radostný úsměv, takový, jako když děláte něco, k čemu máte příležitost jen velice zřídka. Skoro jako úsměv dítěte, které rozbaluje dárek a tuší, co bude pod papírem. Ten okamžik křehkého rozechvění před tím, než se zjeví krása.

A pak mi došlo, že jsem se svou expřítelkyní a Smrtí na cestě k matce. A že by toho na všechny zúčastněné mohlo být trochu moc. Ale především na mě.

Zastavil jsem se. Sofie na mě vyštěkla: „Co to proboha děláš?“

Já: „Podívej se na hodinky. Víš, kolik je? Poslední vlak už nestihneme, s cestou tramvají a tak.“

Ona: „Ty přece vůbec hodinky nemáš!“

Já: „Cestou byly hodiny. A taky už prostě nemůžu.“

Ona: „Myslela jsem, že už zase chodíš běhat?“

Smrťák: „Naposledy běhal před půl rokem.“

Já: „Potom zavolám matce a řeknu jí, že přijedu zejtra.“

Ona: „Ty to hned vzdáváš, jak se objeví sebemenší potíž. To ta tvoje příšerná lenost. Ty bys při povstání v ghettu nejspíš řekl: ‚Prosím ztište se, nemohli bychom začít až v deset? Musím ještě prostudovat tu sportovní část!‘ Víš co, mívala jsem tě ráda. Nebyl jsi jako ostatní a měl jsi horší náladu než jiný lidi. Dneska už jsi zkrátka jen…“ Sofie horlivě přemýšlela, „ošklivej obrázek, za kterej dítě stejně pochválíme. ‚Nóóó, to se ti povedlo. To se ti móóóc povedlo!‘ jen proto, že nechceme všechny projevy kreativity zadusit hned v zárodku. Nebo jako pes, kterýho nezbijeme, když nepřinese to, co jsme mu hodili, protože jsme rádi, že vůbec něco donesl!“

Smrťák se do toho nadšeně vložil: „Ty jsi pes a dítě v jednom?“

Sofie se na něj podívala a svraštila čelo.

A já jsem se oddal své roli oběti, protože jsem věděl, že se Sofií v takových situacích nemá cenu diskutovat a že by ta debata zaručila jen jediný výsledek: celá situace by se mi nakonec vymkla z rukou. A taky proto, že jí to tak neuvěřitelně slušelo, když se na mě zlobila.

Smrťák se zeptal: „A co budeme dělat teď?“

Zalapal jsem po dechu a odpověděl: „Musíš se trochu snažit, abys tón hlasu správně přizpůsobil aktuální situaci.“

Na to on řekl: „Co tím myslíš?“

Já: „Když někomu oznámíš, že za tři minuty umře, podle mě ho to emocionálně dost rozhodí. To se pak nesluší radostně vykřikovat ‚A CO BUDEME DĚLAT TEĎ?‘ jako bys právě dodělal nějakou práci!“

Sofie: „Co si to s ním vlastně vykládáš?“

Já: „Vysvětlím ti to pozdějc.“

Ona: „To už jsi říkal předtím!“

Já: „Nemůžete mě prostě přestat nervovat?“

Ona: „Nemůžeme ho prostě přestat nervovat?“

Když chcete debatu pořádně vyhrotit, začněte se opičit. Je to pěkně zákeřná finta.

Smrťák: „Nemůžeme ho prostě přestat nervovat?“

Já: „Co tě na tom sakra tak baví?“

„Proč mě to tak baví?“ zeptal se Smrťák a pak tu větu ještě zopakoval vyšším hlasem: „Proč mě to tak baví? Víš, proč mě to tak baví? Já už existuju tak dlouho, že ani nevím, co je to rok. Pohybuju se tady po tom tvém světě a ani netuším, co je čas – tam někde mimo ty tři minuty. Většinou vidím jen lidi, kteří se bojí, kteří nemůžou uvěřit tomu, co se děje, kteří litují, klejí, utíkají, křičí, pláčou, rezignují, panikaří, modlí se, propadají zoufalství, žadoní. Lidé, kteří – jak jsi právě tak pěkně vystihl – jsou dost emocionálně rozhození, jelikož je mám VYZVEDNOUT, jelikož ZEMŘOU, jelikož já mám ukončit něco, co se jim vlastně docela líbí, ačkoli si to během života až tak neuvědomovali. Jsem hrdlořez. Poslední štace. Se mnou končí sranda. Jsem travní sekačka konečnosti, ten, kdo sfoukne svíčku, ty tři minuty před hodinou duchů. Já, nejmíň oblíbená bytost na světě. A víš, co se právě teď děje tady?“

Já: „Co?!“

Smrťák: „Nic! Stojím tu a nic se neděje. Jsem ve světě. Jsem na světě. Podívej, dotknu se téhle zdi. Hm, chlad, vlhko, mech. Super. Jsem teď a tady, a to už déle než tři minuty. Mám právě dovolenou, a to úplně poprvé. Vím o své práci všechno, ale už ji nedělám. Vrchní velitel duší má volno a ví to. To se tu děje.“

Smrťák ukončil svůj monolog, který mi s kadencí nejtiššího kulometu na světě šeptal do ucha tak, aby to Sofie neslyšela, a ona na nás hleděla jako na něco, co kočka vyvrhla na čerstvě vyčištěný koberec.

Ona: „To mě podrž, hele, chlapi spolu vedou řeč! CHLAPI VEDOU ŘEČ!!! To můžu jít rovnou domů. To hned víme, co z toho bude. Nic! A z toho ještě to horší. Víš co? Fakt jsem ti chtěla s tou šlamastykou pomoct. Ale víš, co ještě? Kašlu na to. Kdysi se mi na tobě líbilo, žes neměl tajemství. Jednoduchý lidi tajemství nepotřebujou. To je jasný. Už to neřeš. A najednou je s tebou tenhle týpek, co vypadá, jako byste se spolu chystali jít do soutěže o nejlepšího dvojníka v kategorii tupců. Měl by ti pomoct on. Měl by začít dávat bacha na tu hromadu ubohejch žvástů, kterou považuješ za svůj život. Já teď mizím!“

Já: „Vážně ti to potom vysvětlím.“

Sofie: „Já nic vysvětlit nechci! Rozumíš tomu? Já se teď seberu a vypadnu!“

Smrťák záměrně zvolil nesprávný tón a zeptal se: „Můžu jít s tebou?“

Sofie se na mě obrátila: „Je postiženej, nebo co?“

Já: „Postiženej není nadávka!“

Sofie se otřásla: „Ne, nemůžeš jít se mnou.“

„Proč ne?“ zeptal se Smrťák.

„Protože tě neznám, chováš se jako děcko, a protože jdu někam, kam děti nesmějí. Půjdu teď k Johnnymu. Už to prostě nevydržím. Chci pivo!“

„Škoda!“ pronesl Smrťák smutně.

„Johnny.“ To jméno mi připadalo magické. U Johnnyho byla hospoda, kam jsem chodil a kde to jediné, co se měnilo, byla otázka, jestli automat na šipky zrovna funguje, nebo ne.

Většinou nefungoval.