Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Victoria Brownleeová

Láska a sýr v Paříži

Z anglického originálu Fromage à Trois, vydaného nakladatelstvím Quercus Editions Ltd v roce 2018, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7351. publikaci.

Redakce Zuzana Řeháková

Korektura Jana Žofková

Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
První vydání, Praha 2019
Tisk a vazba Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Fromage à Trois © 2018 by Victoria Brownlee
Originally published in 2018 by Quercus Editions Ltd, an Hachette UK company, United Kingdom
Translation © Hana Sichingerová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-370-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-369-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-091-8 (print)

Jamiemu a Clementine, mé malé pařížské rodině

PRVNÍ ČÁST

„Co se stane s dírou, když zmizí sýr?“

Bertolt Brecht

Kapitola 1

Natahovala jsem si punčocháče, a jak jsem poskakovala na jedné noze, na kotníku jsem si všimla neoholených chloupků. Zatraceně, zaklela jsem v duchu a podívala se na hodiny, abych zjistila, jestli mi ještě zbývá čas na rychlé doholení. Nezbýval. Popadla jsem kraťoučké upnuté červené šaty, které jsem objevila včera o polední pauze ve výprodeji, a nasoukala se do nich. Byly trochu pomačkané, ale když jsem je zapnula a narovnala ramena, vyhladily se. Zkoumavým pohledem jsem se zkontrolovala v zrcadle. To není špatné, Ello. O velikost menší, než jakou obvykle nosím – trochu mě obepínaly kolem poměrně bujných prsou –, ale vypadaly dobře, a já dnes večer chtěla vypadat dobře. Chystala jsem se na schůzku, která mi měla změnit život.

Právě jsem lezla po čtyřech a hledala pod postelí černé lodičky, když mi začal tiše vibrovat mobil. Těsné šaty mi bránily v pohybu, proto jsem se trochu toporně zvedla a pustila se do přehazování oblečení a knih, abych našla telefon. Mohl volat Paul, protože potřeboval změnit naše plány.

„Prosím,“ ohlásila jsem se celá zadýchaná.

„Ahoj, Ello, chtěla jsem vědět, jak se cítíš.“

„Mami,“ povzdychla jsem si. „To jsi ty? Jsem v pohodě. Zrovna se chystám.“

„Naznačil něco dnes ráno, než odešel do práce?“ Od mého prvního rande s Paulem se máma nemůže dočkat, až mě požádá o ruku. Vždycky o něm mluví jako o „dobré partii“.

„Mami! Prosím tě. Vůbec netuším, jestli k něčemu dojde.“ I když jsem to vyslovila, ve skutečnosti jsem si to nemyslela. Tušila jsem, že dnešek bude něčím výjimečný.

„Tak mi aspoň pověz, jestli něco prozradil, když tě zval na večeři.“

Ale Paul nic nenaznačil. Mezi řečí se zmínil, že zamluvil stůl ve Francine, naší nejoblíbenější francouzské restauraci, a požádal mě, abych se tam s ním sešla. Předpokládala jsem, že mě chce překvapit.

„Určitě má něco za lubem…“ uvažovala máma.

A pak se rozpovídala o tom, že by Paul mohl vhodit prsten do skleničky šampaňského, nebo ho schovat do moučníku. Jak jsem ji poslouchala a představovala si, jak mě žádá o ruku, dostala jsem trému. Jako bychom s Paulem v uplynulých osmi letech směřovali k této události. Jistě, jak roky ubíhaly, přepadly mě občas pochyby, zda se k sobě hodíme – já, která stále něco hledám a pro nic se nedokážu rozhodnout, a realista Paul, který rychle míří k cíli stát se partnerem ve firmě spravující hedgeové fondy –, ale naše životy se postupně stále víc proplétaly a dnes už byly v podstatě nerozlučné. Na druhou stranu se už v minulosti naskytly chvíle, kdy jsem čekala, že mě požádá o ruku, a nikdy k tomu nedošlo: společné víkendy mimo město, dovolené v zámoří, západy slunce na pláži; a pokaždé, když bylo po všem, jsem zírala na svůj prst bez prstýnku. Řekla jsem si, že bych se neměla tolik zaobírat tím, co by se dnes večer mohlo stát, a měla bych potlačit představy, které mě celý den pronásledují. Před pár dny, když Paul zase trávil večer v posilovně, jsem slídila po bytě a hledala charakteristickou krabičku, ale bohužel po ní nebylo ani stopy.

„Mami, vážně přestaň. Musím se chystat, abych to stihla. Zavolám ti, kdyby se něco stalo. Mám tě ráda.“

„Hodně štěstí, zlato. A dej mi vědět.“

Když zavěsila, ulevilo se mi. Její nervozita se často přenesla i na mě, a já jsem chtěla při večeři alespoň navenek působit vyrovnaně.

Šla jsem do koupelny nanést si další vrstvu deodorantu a trošku řasenky, abych zvýraznila své temně zelené oči a současně působila jako dívka, kterou by si muž chtěl vzít za ženu. Po několika nepovedených pokusech, jejichž výsledkem byla pokaždé spíš holka holdující nočnímu životu než potenciální manželka, jsem to nakonec zvládla a pokochala se svým dílem. Vlasy jsem si stáhla do nedbale elegantního drdolu, ze kterého trčelo několik neposlušných kudrlin. Cudná, ale sexy, žádoucí kombinace.

Vyšla jsem po schodech do prostorného obývacího pokoje spojeného s kuchyní, vzala si klíče od Paulova auta a sevřela je v dlani. Krása Paulova bytu – našeho bytu – mě nepřestávala ohromovat, stejně jako mihotající se záře světel města za okny zabírajícími jednu celou stěnu. Nastěhovali jsme se sem v lednu, po takřka ročním hledání něčeho dokonalého, a já konečně začínala mít pocit, že jsem tu doma. Vybavilo se mi, jak jsme při prohlídce vešli dovnitř, šťouchli do sebe, a aniž bychom si řekli jediné slovo, věděli jsme, že to je ono. Namítala jsem, že je moc drahý, ale Paul mě ujistil, že to zvládneme. Koneckonců platil on; nedávno ho povýšili, tak měl z čeho utrácet. Říkal, že se mu v práci podařilo několik vynikajících obchodů a že byt je jeho dárek pro nás, kterým to oslavíme. Najednou jsem měla pocit, jako by stál za mnou a šeptal mi do ucha, jako když jsme sem spolu stěhovali funkcionalistický nábytek, který nakoupil.

Té noci, kdy jsme se nastěhovali, ještě než přivezli všechny naše věci, nám Paul přichystal provizorní lůžko a celou noc jsme se bavili o tom, jaký byl náš první byt – maličký, stísněný, ošuntělý; na hony vzdálený tomu, ve kterém jsme byli teď – a o tom, jak si zařídíme tenhle. Vybavilo se mi, jakou jsme měli radost, kam až jsme se dostali, a jak nám nový byt připadal jako nový odstavec, nová kapitola. Bydleli jsme na dobrém místě a navzdory našim až drasticky odlišným představám o kariéře, jsem měla Paula i náš nový život stále raději. Dřív mě děsilo pomyšlení, že bych se usadila na jednom místě s jedním člověkem – z vyhlídky, že se ze mě stane manželka a matka, se mi dělalo fyzicky nevolno –, ale postupně jsem v tom, že máme krásný byt, spolehlivé auto a jistotu solidního pracovního místa a dobrého příjmu, nacházela stále větší potěšení. Jak jsme tam tehdy seděli na provizorní posteli, přísahala bych, že jsem dokonce zaslechla tikání svých biologických hodin.

Po několika měsících v novém bytě jsem Paulovi naznačila, že jsem připravená říct mu ano. Nebyla jsem si jistá, zda to zaznamenal, ale když mi za nějakou dobu řekl, že začal zase šetřit, v duchu jsem se zaradovala. Od té doby nervózně čekám, kdy ta otázka padne. Dny plné dobrodružství na osamělých cestách po světě, s batohem na zádech, se staly minulostí. Mám na ně pěkné vzpomínky, ale vydala jsem se na novou cestu.

Zkontrolovala jsem čas na displeji mobilu a okamžitě se probrala ze snění.

Kruci, kruci, kruci, nestihnu přijít včas.

Zabouchla jsem dveře, zaslechla, jak zámek zapadl, a nervózně jsem se rozběhla ke garáži. Venku pršelo – Dobré znamení? Nebo se to vztahuje jenom na svatební den? – a já měla před sebou několikakilometrovou cestu k restauraci Francine. Byla jsem tak nervózní, že jsem se na řízení musela mimořádně soustředit. Kdybych cestou na večeři nabourala Paulovo auto, nevzbudilo by to nejlepší dojem.

Paul už seděl u našeho obvyklého stolu, vysokou postavu natěsnanou na lavici v boxu. Nevadilo mi, že musím sedět na židli zády k ruchu restaurace; dnes večer jsem se chtěla dívat Paulovi do očí. Všechno ostatní bylo podružné, jen šum na pozadí té velké chvíle. Sklonila jsem se k němu, nechala ho pokochat se pohledem na mé šaty a políbila ho na hladce oholenou tvář. Pak jsem si sedla a vytřásla dešťové kapky z kudrn. Usmála jsem se, byla jsem připravená.

Přišla servírka a já zaváhala a zeptala se Paula, zda si neobjednáme láhev šampaňského. Potřásl hlavou a ukázal na vodku se sodou, kterou si objednal, než jsem přišla. Působil roztěkaně.

Ale kdo není nervózní, když se chystá žádat o ruku?

V tichosti jsme si pročítali jídelní lístek. Byla jsem příliš rozrušená, abych dokázala zapříst rozhovor, a Paul se zamyšleně soustředil jen na lístek a zřejmě přemýšlel, kterými jídly neporuší svou paleo dietu.

Když zvedl hlavu a s úsměvem se zeptal, jak jsem se dnes měla, napětí se okamžitě rozplynulo. Třeba o tom všem jenom moc přemýšlím? Snažila jsem se působit normálně a začala vyprávět o knize o zahradničení ve viktoriánském stylu, kterou jsem odpoledne opravovala, ale pak jsem se zarazila. Tlachání o mé práci nebylo zajímavé. Změnila jsem téma a zeptala se na jeho den, který se zřejmě moc nevyvedl. Snažil se před víkendem narychlo uzavřít nějaký velký tajný obchod a na poslední chvíli to nevyšlo, protože manželka muže, se kterým jednal, měla nehodu.

„Panebože, je v pořádku?“ zajímala jsem se.

„Nevím. Nenapadlo mě se zeptat. Fakt jsem potřeboval, aby to dnes podepsal. Je až k nevíře, jakou mám smůlu.“

Zdvořile jsem přikývla a usoudila, že starosti v práci Paula zřejmě trochu rozhodily. Obyčejně se nechoval takhle bezohledně.

Nic, co by překvapivá žádost o ruku nedokázala vylepšit, pomyslela jsem si. Nehodlala jsem si nechat zkazit dobrou náladu.

Večer ubíhal, a jak jsme se prokousávali jednotlivými chody, atmosféra se pěkně uvolňovala. Paul pro nás dokonce objednal láhev drahého Pinot Noir Yarra Valley. Navzdory zlepšující se náladě mě stále neopouštěla nervozita a víno jsem popíjela s větší chutí než obvykle. Když jsme dojedli hlavní chod, byla jsem už trochu přiopilá, pohazovala jsem hlavou a smála se nahlas, aby se Paul cítil uvolněně a trochu si pospíšil. Měl to být jeden z nejhezčích okamžiků našeho života a já nechtěla, aby se cítil nesvůj.

Navenek jsem se chovala vesele, ale uvnitř se prokousávala časem k moučníku a doufala, že na vršku našeho oblíbeného jablečného koláče najdu třpytivý diamant.

Paul mi věnoval postranní pohled, jako by se chystal pronést něco zásadního, ale nevhodně načasovaný příchod servírky ten okamžik zhatil. Zeptala se, zda má donést jako obvykle tarte tatin, nebo si dáme jako dezert něco jiného. Nedočkavě jsem se dívala na Paula a čekala, co objedná. Možná tím prozradí, kam ten prsten schoval? Napadlo mě, že asi přijel dřív právě proto, aby se domluvil se šéfkuchařem. Nepatrně se usmál, odmlčel se a po několika vteřinách plných napětí požádal o šestnáctiletou whisky Lagavulin s kostkou ledu. Zamračila jsem se, servírka přikývla, vyprázdnila zbytek láhve s vínem do mé sklenky a odešla.

Paul se na mě přes stůl upřeně zadíval a tiše vyslovil mé jméno.

Cítila jsem, jak mi v příliš těsných šatech, které se během večeře nejspíš ještě srazily, tluče srdce.

Teď to přijde, pomyslela jsem si. Paul by se pochopitelně neuchýlil k nějakému klišé s ukrýváním prstenu.

„Musíme si o něčem promluvit,“ začal.

Ach bože, je to tady. Snaž se tvářit přirozeně.

„Ano,“ zašeptala jsem a netrpělivě zírala na jeho ústa a přála si, ať si pospíší. Viděla jsem, jak se zhluboka nadechl a pohlédl ven z okna.

„Ello, rozhodl jsem se, že to tady opustím…“

Kapitola 2

Naklonila jsem se k němu přes stůl, protože jsem si nebyla jistá, zda jsem mu dobře rozuměla. Můj dlouhý náhrdelník se ponořil do skleničky s vodou a hlasitě zacinkal, což upoutalo pozornost všech okolo. Ohromeně jsem na něj hleděla.

Co se sakra děje? Tohle nebylo v plánu!

„Opustíš?! Opustíš mě?“

„Opustím Melbourne,“ odpověděl tiše. „A vlastně…“

„Opustíš Melbourne? Kam pojedeš?“ Nechtěla jsem slyšet konec té věty.

„Chci najít sám sebe…“ pokračoval s klidným výrazem ve tváři, jako by se tím, že mi to řekl, zbavil nějakého břemene.

„Paule, o čem to sakra mluvíš?“

„Ello, je to složité. Chápej, vydělal jsem hrozně moc peněz a v práci se mi vážně daří. Začínám mít pocit, jako bych se ztrácel ve vlastním úspěchu.“

„Vždyť svou práci miluješ. Ten pocit úspěchu miluješ.“

„Ale stačí to?“ namítl. „Musím od toho všeho odejít, abych přišel na to, kudy mám směřovat dál. Všichni partneři na vysokých pozicích to takhle dělají. Jestli se chci dostat dál, Ello, musím se zachovat stejně. Růst na pracovní pozici mi už nestačí. Potřebuju výzvu i po duchovní stránce.“

Čekala jsem, kdy se budu moct začít smát. Určitě se mi chystá říct, že to celé byl jen vtip. Ale jeho kamenný výraz svědčil o naprostém opaku. Myslel to vážně. Pokusila jsem se pochopit, co jeho rozhodnutí znamená pro nás dva. Věděla jsem, že snadno propadá módním trendům ve zdraví a výživě, naposledy to byl CrossFit a obsese paleolitickou dietou, ale obvykle na nás jeho koníčky neměly dopad. Spíš mi díky nim připadal ještě přitažlivější.

„A kam tedy pojedeš?“ I když jsem byla zděšená, rozhodla jsem se, že se pokusím chovat chápavě.

„Na třítýdenní kurz na odlehlou pláž někde v Thajsku. Organizátoři nám do příjezdu neprozradí adresu; jen nás vyzvednou na letišti a odvezou na místo. Sehnat místo v tomhle kurzu je strašně těžké. Musíš mít nejméně dvě doporučení od předchozích účastníků.“

„Takže to je něco jako odvykací pobyt pro hvězdy?“

„Ne, je to kurz spojený s meditací zaměřený na zdravý životní styl. Zřejmě je neuvěřitelně inspirativní. Pravděpodobně se vrátím jako úplně nový člověk,“ vysvětloval mi bezelstně.

Snažila jsem se neobrátit oči v sloup. Nedokázala jsem si představit, že by Paul – muž, kterého jsem znala už téměř deset let – měl změnit to, kým je, ani že by to vůbec měnit chtěl.

„Dobře…“ pronesla jsem pomalu, abych získala čas. „A kdy se chystáš odjet?“

„Letí mi to dnes v noci, takže hned po večeři. Už mám sbaleno a jsem připravený vyrazit.“

Cože? Proč mi o tom neřekl dřív?

„A jak ses o tomhle kurzu dozvěděl?“ snažila jsem se mluvit klidně navzdory faktu, že se mi úzkostí svíral žaludek a chtělo se mi zvracet.

„No, je to vlastně docela zajímavý příběh. Znáš mou trenérku CrossFitu? Tu, která se věnuje cvičení všímavosti? Tak ta byla na kurzu loni a řekla mi, že jí úplně změnil život.“

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším.

„Když jsem se jí pochlubil, že mě právě povýšili,“ pokračoval, „a jakou mám radost z toho, o kolik mi zvednou plat, doporučila mi, abych tam jel. Je skvělé, jak je naladěná na stejnou vlnovou délku.“

Naladěná na stejnou vlnovou délku, zamračila jsem se. O jaké vlnové délce to sakra mele? A proč si krucinál nechává mluvit do života od nějaké meditující nádhery z posilovny?

„Proč teď?“ zeptala jsem se nahlas. „Proč ses na cestu duchovního sebepoznání nevydal už dřív?“

„Předtím mě v tom nikdo nepodporoval,“ odvětil s vážným výrazem. „Ale teď šéf souhlasil, že mi dá volno, a Jessyka mě učí, jak mám mluvit s lidmi v neutrálním prostoru vnímání a co mám čekat, když to udělám…“

Odmlčel se a já zběsile uvažovala nad tím, jak si můj přítel může nechat radit od někoho, kdo vlastní jméno píše s ypsilonem a ká. Když jsem poprvé viděla Jessyky jméno v Paulově mobilu, myslela jsem, že si ho špatně zapsal. Ale mělo být ještě hůř.

„Také mě naučila, jak mám přistupovat k lidem, kteří by mě v mých rozhodnutích nemuseli podpořit…“ dodal a odmlčel se.

„Jako já?“ nechápala jsem.

„Ello, prosím. Tohle se tě netýká. Je to něco, co musím udělat pro sebe. Velká životní cesta…“

Cítila jsem, jak mi srdce tluče stále zuřivěji. To duchovní cvičení neslo všechny znaky typického Paulova pobláznění: choval se, jako by mohl cestu k osvícení zvládnout zběsilou rychlostí během jednoduchého třítýdenního kurzu. Klidně a s dokonalým sebeovládáním jsem k němu natáhla ruku.

„Snažím se tě pochopit, Paule.“ Odkašlala jsem si. A snažila se ovládnout hněv. „Ale musím vědět, jestli ten nový člověk, který se má vrátit, chce se mnou sdílet svoji budoucnost.“

„Ello! Nebuď taková! Nevím, co se stane, až se vrátím. Na každého působí duchovní poznání jinak. Nedokážu předpovědět, jak se budu cítit. Ani ti nemůžu nic slíbit. Nejlepší asi bude počkat a uvidíme, co se stane, až se vrátím… Zní to rozumně?“

Byla jsem zmatená. Opouští mě, nebo ne? Čekat, co se stane, až se vrátí bůhví odkud, rozhodně nebylo to, v co jsem dnes doufala.

„A je tohle to, co opravdu chceš?“ chtěla jsem vědět. „Mám na tebe čekat? Jsi schopný mi před odjezdem říct alespoň to, že náš vztah bereš závazně?“

„Co je vlastně vztah? Co je to závazně?“ prohodil spíš pro sebe. „Poslední dobou jsem o tom hodně přemýšlel…“

Ohromeně jsem ho pozorovala a nebyla si jistá, zda se mám snažit na to reagovat.

„Jaký má smysl zavazovat se? A proč?“ pokračoval. „Teď jsme tady a spolu a pochutnáváme si na skvělé večeři předtím, než odjedu. Nestačí to?“

Proč mluví tak nesnesitelně vyhýbavě?

„A napadlo tě, že by ses někdy na něco z toho zeptal mě?“

„Ello, je ti jasné, že my dva nemůžeme být šťastní, když nebudu šťastný já?“

„Tohle myslíš vážně, Paule?“

„Stoprocentně. O něčem tak důležitém bych nežertoval.“

„Ale já jsem pro tebe udělala úplně všechno. Usadila jsem se v Melbourne a našla si stálou práci s pevnou pracovní dobou. Bože, dokonce jsem si založila spořicí účet. Myslela jsem, že to po mně chceš. A teď mě opouštíš kvůli nějakému hippie kultu.“

„Tak tomu neříkej. A nikdy jsem po tobě nechtěl, aby ses kvůli mně měnila; vlastně naopak. Ta Ella, se kterou jsem se před lety seznámil, ta dívka v Paříži, byla partnerka, která by mě teď podpořila. Ella, kterou jsem tehdy poznal, byla otevřená změnám. Po pravdě ve skutečnosti ani nevím, kdo teď jsi. Možná už nejsme na stejné lodi. Ale neboj. Tohle není tebou; je to mnou. I já se měním.“

Zoufale jsem se snažila pochopit, co se to děje. Zbytek snah o to, že bych Paula podpořila, se vytratil a vystřídal je vztek. Hlavou mi vířily otázky: proč mě zval do naší oblíbené restaurace, když na mě chtěl vybalit tuhle novinu? Vážně věřil, že budu jen tak sedět a přikyvovat jeho plánu? Jak mě mohlo napadnout, že mě chce požádat o ruku? Vážně jsem promarnila osm let života s takovým idiotem? Můj bože, spal s tou meditující blbkou?

„Spíš s tou meditující holkou z posilovny?“ vyhrkla jsem.

„S kým? S Jessykou? Ello, to sem netahej. I kdyby byl v mém životě právě teď někdo jiný, na věci by to nic neměnilo. Vždycky jsem si myslel, že nás dva to spolu baví a užíváme si a že nejde o nic vážného. Vnímáš to přece stejně, ne?“

Problém byl, že já to stejně nevnímala. Po osmi společně prožitých letech jsem mu byla hluboce oddaná a až do dnešní večeře jsem věřila, že on mně také. Byla jsem si jistá, že mě chce požádat o ruku. Bože, dokonce jsem snila o tom, jak bude vypadat svatba: nadýchané šaty, jejichž vlečku ponese půl tuctu družiček, úžasná květinová výzdoba, která bude zpodobňovat naši stále kvetoucí lásku. Dokonce jsem si vystřihovala obrázky, abych se držela stylu. Ello, ty pitomče!

„Paule, vybudovali jsme si společný život. A mně se náš život líbí. Myslela jsem, že máme stejný cíl.“ Začínala jsem být víc zoufalá, než jsem chtěla.

„Jaký cíl?“

„Vzít se…“

Zatvářil se ohromeně. „Vzít se? Nikdy jsme spolu o svatbě nemluvili. Ani jsem nevěděl, že věříš na manželství.“

„A kam sis teda myslel, že tenhle vztah směřuje?“

Mlčel.

O tom, že bychom spolu měli děti, jsem se už ani nezmínila. Život, jaký jsem si pro nás dva vysnila, se rychle hroutil jako domeček z karet.

„A co náš byt?“

Paul se ke mně naklonil, když s přimhouřenýma očima říkal: „Ello, ten byt je můj. Zaplatil jsem ho. Hypotéka je na moje jméno.“

Zprudka jsem vydechla. Finančně nemilosrdný, takového jsem Paula dobře znala. Pravdou bylo, že zaplatil zálohu a většinu měsíčních splátek, ale rozhodně to byl náš byt; vybrali jsme ho společně. Byla jsem s ním na každé prohlídce a stála za ním, když udělal nabídku. Dokonce jsem mu pomáhala vybírat nábytek. Nikdy bych si nepomyslela, že si ho jednou zabere jako své teritorium. Co se to kčertu stalo?

Uhnul před mým pohledem a pokračoval: „Ano, pomohlas mi ho najít a jsem ti za to vděčný. Ale pokud mě nedokážeš podporovat na životní cestě, kterou jsem si zvolil, asi to nikam nevede.“

Vytáhl peněženku – žádnou krabičku s prstenem – a zamával na servírku, aby přinesla účet.

„Musím jít, jinak zmeškám let.“ Rozhovor o našem vztahu byl očividně u konce.

Dívala jsem se na muže před sebou a budoucnost, o které jsem v uplynulých měsících snila, náhle vypadala směšně. Nic z toho, co dnes Paul řekl, mě nedokázalo přesvědčit, že bych na něho chtěla nebo měla čekat. Uplynulých osm let jsem přizpůsobovala své plány a cíle, aby souzněly s jeho životem, a on mě teď nechal na holičkách. To uvědomění mě tvrdě zasáhlo. Měla jsem pocit, že se pozvracím.

Čeho je moc, tak toho je příliš, holka! Kde je tvá hrdost?

„Paule, myslím, že bychom se měli rozejít!“ skoro jsem vykřikla, až jsem se sama lekla, jak mi ta slova vyletěla z úst.

„Vážně?“ zeptal se. „Nechceš počkat, až se vrátím, abys viděla, jestli jsem se změnil, nebo ne?“

„Myslím, že ne,“ odbyla jsem ho.

„Tak dobře. Některé věci zřejmě nevydrží věčně, to je přirozené,“ prohodil a poslední slova podtrhl prsty ve vzduchu.

Popadla jsem kabelku a chtěla odejít, protože jsem se u toho stolu, v téhle restauraci a těch šatech cítila jako v pasti, ale Paul mi položil ruku na paži, abych ještě zůstala sedět. Hledala jsem v jeho tváři náznak něčeho, co by nás zase dalo dohromady, stále jsem doufala, že to celé byl jen vtip a že mě možná nakonec požádá o ruku, ale jeho výraz zůstal vážný. Seděl tam ve své červené košili s nevkusnými manžetovými knoflíčky, které křičely spíš nadutý finančník než mistr meditace.

Tohle byl můj Paul. A najednou už nebyl.

„Co je?“ vyštěkla jsem a usilovně se snažila udržet emoce na uzdě do té doby, než se od něj dostanu dost daleko a budu se moct vzteky rozkřičet, propuknout v pláč nebo možná oboje najednou.

Povýšeně mě poplácal po ruce a já ucukla.

„Kdy myslíš, že se odstěhuješ?“ zeptal se.

„Do příštího víkendu budu pryč,“ odsekla jsem patřičně teatrálně.

„Nemusíš spěchat. Dopřej si tolik času, kolik potřebuješ. Když tam budeš, až se vrátím, můžeme si znovu promluvit.“

„Do příštího víkendu budu pryč,“ zopakovala jsem. „Skončili jsme?“

Paul obklopený nesnesitelným zenovým klidem přikývl.

„Mám ještě poslední otázku. Když jsi říkal, že šetříš na něco velkého, co to sakra bylo?“

„Ten duchovní kurz, přece,“ odpověděl, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. „Zamluvil jsem si nejdražší čakrový pokoj. Má vlastní venkovní sprchu a soukromou vířivku.“

„Pochopitelně,“ utrousila jsem jízlivě, „to je od tebe velmi všímavé.“

Stoupla jsem si, ale punčocháče se mi zadrhly o židli, což mě přinutilo rychle se otočit a vyvolalo to řetězovou reakci, při které se převrhl zbytek vína. Tekutina se dramaticky rozlila po stole a já si ji představovala jako krev prýštící z mého srdce Paulovi do klína – napadlo mě, jak se hodí, že jsme si objednali láhev červeného. Podrážděně vyjekl a zuřivě si začal čistit kalhoty ubrouskem. Potlačila jsem smích; nepřekvapilo mě, že jeho zenový klid je tak snadné narušit.

Vzhledem k tomu, že už jsme stejně ztropili scénu, jsem se rozhodla celou situaci ještě trochu okořenit a chrstla mu do tváře zbytek vody. „A tohle je za to, že jsi mě podváděl!“ I kdyby to neudělal – i když spíš ano –, měla jsem z toho dobrý pocit. Vážně dobrý.

Otočila jsem se na podpatku a s hlavou hrdě vztyčenou odešla z restaurace. Proud slz se mi podařilo zadržet, dokud jsem nebyla dostatečně daleko.

Když jsem zahýbala za roh, podívala jsem se hlavním oknem restaurace, zda se za mnou ohlédne, ale jeho nechutný obličej ozařovala obrazovka mobilu. Zřejmě psal své nové duchovní poradkyni Jessyce, že se konečně zbavil té hrozné semetriky, která ho nechápe a nedokáže podpořit, a že může začít žít život v souladu se svým pravým já. Nebo si domlouval, že až se vrátí z Thajska, sejdou se a rozdají si to hned po zvedání pneumatik nebo něčeho takového.

Došla jsem k autu a usedavě se rozplakala nepřetržitým proudem slz přerušovaným jen hlasitým a nepůvabným smrkáním. Dlouho jsem seděla, skrz přední okno pozorovala déšť a snažila se pochopit, co se vlastně stalo.

Bože, co jsem to udělala? Právě jsem se rozešla s někým, s kým jsem ještě před několika hodinami chtěla prožít zbytek života.

Kapitola 3

Seděla jsem v autě, ulevovala si pláčem a přemýšlela, kdy došlo k tomu, že se má očekávání od našeho vtahu tolik odchýlila od Paulových pocitů; došlo mi, že jsem promrhala téměř deset let s mužem, který mi s lehkostí dokázal oznámit, že ode mě odchází, aby našel sám sebe. Pár vteřin jsem zvažovala, že zavolám mámě a řeknu jí, že jsme se s Paulem rozešli, ale rychle jsem to zavrhla, protože jsem měla strach z diskuse, která by bezesporu následovala.

Kde jsem udělala chybu?

Vrátila jsem se ve vzpomínkách k okamžiku našeho seznámení. Bylo to v létě před osmi lety na cestě po Evropě. Byla jsem mladá, všechno mě uchvacovalo a on na tom byl stejně, ale zatímco já jsem se rozhlížela a získávala zkušenosti – měsíc předtím jsem s batohem na zádech procestovala Thajsko, Vietnam a Čínu –, Paul se čtyřmi kolegy a přáteli vyrazil přímo do Paříže a bylo zjevné, že se přijeli jen bavit. Do Paříže jsem se zamilovala v okamžiku, kdy jsem vystoupila z vlaku na nádraží Gare de Lyon; řeka, domy, Pařížané – vše mi připadalo tak starosvětské a romantické. Hodiny jsem se procházela ulicemi a obdivovala město a galerie, a když jsem dostala hlad nebo byla unavená, dala jsem si palačinky. Ohromila mě rozlehlost parků a zahrad, sváděly mě výlohy plné pečiva a sýrů a okouzlili obyvatelé města, jejichž nejdůležitější životní náplní zjevně bylo užívat si každého dne.

Zamilovat se do Paula mi trvalo o něco déle. S naší turistickou skupinou jsme se vydali na fantastický desetidenní výlet po západní Evropě. Cesta nebyla ničím výjimečná, přes den to bylo samé óch a ách u historických památek a následovalo hýření a opilecké debužírování ve městě, ve kterém jsme nocovali. Po téměř dvou týdnech jsme se vrátili do Paříže, kde jsme měli prožít společně ještě několik víceméně volných dnů, než se měly naše cesty rozdělit.

Trvalo ještě pár dnů – ve skutečnosti se to stalo až po prvním večeru stráveném společně venku –, než jsem s Paulem a jeho přáteli prohodila víc než pár vět. Předposlední den pobytu jsme se pozdě večer vrátili přiopilí z nočního klubu na Seině a on si mě vzal stranou a konečně našel odvahu zeptat se, zda bych nechtěla prožít poslední večer v Paříži s ním, zajít na piknik do parku Champ de Mars a pozorovat odtud Eiffelovu věž.

Paul se od svých přátel lišil; neholdoval tolik alkoholu a vůbec se zdálo, že přistupuje k životu o něco zodpovědněji. Líbilo se mi, jak byl diskrétní, když se ptal, zda bych si s ním vyšla, a přišlo mi roztomilé, že s tím vyčkával až do posledního okamžiku. Jeho velké nádherné oči žadonící o přízeň mi připomínaly labradora. Pochopitelně jsem jeho nabídku přijala, říkala jsem si: Milostný románek, který začíná v Paříži… dalo by se to snad vymyslet líp?

Příští den jsme pozdě odpoledne zašli do épicerie koupit jídlo na piknik a naplnili jsme batohy chlebem, sýry a čerstvým ovocem. V Evropě bylo léto a právě vrcholila sezona všemožných lahůdek. Z fíků při sebejemnějším dotyku prýštila sladká šťáva, lahodná vůně broskví se linula po chodnících a koše s jahodami lemující stánky s ovocem přitahovaly pozornost a sváděly zářivou červení.

Paul procházel mezi stánky se sýry a nakonec vybral kousek Comté. Vysvětlil mi, že je to jeden z nejchutnějších francouzských sýrů. Ohromilo mě, že se tak vyzná v místním jídle; mým jedenadvacetiletým očím se jevil nesmírně sebevědomý a vzdělaný – především v porovnání s ostatními muži, se kterými jsem strávila uplynulé dva týdny. Když jsme přišli k pokladně, zaplatil sýr a bagety a ještě k nákupu přidal dvě láhve šampaňského. Mé peníze odmítl a vyndal svou – rodiči dotovanou – kreditní kartu. Byla to maličkost, ale na mě tehdy udělala dojem. Působil tak dospěle.

Našli jsme si místo na Champ de Mars, popíjeli a vzpomínali na výlet po Evropě, a jak se nad městem posouvalo slunce, poposedávali jsme si pořád blíž a blíž. Ukrojila jsem si plátek Comté a bezmyšlenkovitě se do něj zakousla. Jeho chuť okamžitě zasáhla všechny mé smysly. Byl úžasný. Lehký, trochu vláčný a mírně hrudkovitý, prostě dokonalý: ovocný a oříškový, okořeněný krystalky soli, které se rozplývaly a vybuchovaly na jazyku. A jako zázrakem se přesně ve chvíli, kdy jsem sýr ochutnala, rozsvítila Eiffelova věž, a jak jsem žvýkala, kouzelně zářila. Zeptala jsem se Paula, odkud ví, že je ten sýr tak skvělý.

„Muž svá tajemství neprozrazuje,“ odvětil a já se rozesmála, protože to sice znělo uhozeně, ale po dvou láhvích šampaňského se mi Paul zdál okouzlující.

Nakonec, když jsem se roztřásla zimou a chystala se navrhnout, abychom se vrátili do hotelu, mi Paul ovinul paži kolem ramen. Vzpomínám si, jak jsem se v tu chvíli cítila bezpečně a současně tak svobodně, jako ještě nikdy v životě. Užívali jsme si nádhernou dovolenou na opačné straně světa bez obav a starostí. Vnímala jsem jen toho pohledného Australana, světla a opojnou krásu města. A potom mě políbil. Napřed trochu nešikovně, zavadil svými dokonale bílými zuby o mé, ale když jsme našli rytmus, měla jsem pocit, že jsme to my, kdo způsobil, že Eiffelovka září.

Museli jsme se líbat dost dlouho, protože když jsme se od sebe konečně odtrhli, davy lidí, kteří kolem nás pořádali piknik, zmizely. Uvědomili jsme si, že jsme tu zůstali více méně sami – kolem zbylo ještě několik párů, které se v bezpečné vzdálenosti věnovaly stejné činnosti jako my –, a Paul si mě znovu přitáhl k sobě. Trochu se mi zatočila hlava, možná láskou, ale spíš se ozývaly hormony mých dvaceti a něco let.

Když jsem tu příhodu později vyprávěla přátelům a rodině, obvykle jsem tady skončila a část, kdy Paul sklouzl rukama k mým prsům a trochu moc zkušeně mi rozepnul podprsenku, jsem si nechala pro sebe. A i když to byla zábavná příhoda a dala se vyprávět kdykoli, když se lidé ptali, jak jsme se seznámili, začalo to časem být stereotypní a překonané. Nakonec jsem vyprávěla jen zkrácenou verzi: že jsme se potkali za studií, když jsme oba cestovali po Evropě.

O pár let později, když už jsme spolu bydleli, jsem se Paula znovu zeptala, jak věděl, že je Comté tak chutné, a on mi prozradil, jak to bylo. Na univerzitě přečetl sérii britských špionážních románů s hlavním hrdinou Jonathanem Boonsem. Děj jedné z těch knih se odehrával ve Francii. Boons v ní porazil Augusta Le Comté, podlého, zkorumpovaného francouzského aristokrata, a podařilo se mu svést tajemnou francouzskou agentku Fanny d’Amour. Prožili spolu vášnivou noc, během níž si na pozadí francouzské Riviéry dopřávali dvacet čtyři měsíců starý sýr Comté se šampaňským.

„Počkej, tys ho nikdy předtím neochutnal?“ nemohla jsem uvěřit.

„Ne, ale napadlo mě, že když bylo dobré pro Boonse a Fanny, bude dobré i pro nás.“

Možná kdybych to tehdy věděla, náš vztah by se rozpadl dřív. Chci říct, copak někdo získává poznatky o sýrech ze špionážních románů a potom předstírá, že ví, jak chutnají? Přijde mi absurdní na to jen pomyslet. Považovala jsem Paula za světaznalého gurmána, který se vyzná v sýrech a vínu. A i když kousek sýra sám o sobě nemohl za to, že jsme spolu začali chodit, rozhodně byl důležitým prvkem, který přispěl k tomu, že se mi Paul i ta noc v Paříži zdáli dokonalí.

Ale takový je Paul. Neustále propadá nějakým novým trendům a pokaždé věří, že je to ta nejdůležitější věc na světě. Jednou to byl sýr, podruhé CrossFit, a ten se zase změnil na meditaci.

Možná jsem měla odhadnout, co přijde příště.

* * *

Podívala jsem se na hodinky, a přestože jsem si v autě zoufala už půl hodiny, bylo mi jasné, že jsem stále příliš opilá, abych řídila. Vytáhla jsem telefon a zavolala si Uber. Když u mě řidič zastavil, pozorně si mě odshora dolů prohlédl, než mě pustil do vozu. Už z dálky musel vidět, jak mám rudé a nateklé oči.

Hlasitě jsem se vysmrkala a řidič si vzdychl, vypnul rádio a zeptal se, zda jsem v pořádku.

„Ano, všechno je v pořádku. Prostě páteční noc,“ snažila jsem se znít vesele.

„Díkybohu. Právě jsem vezl zákaznici, se kterou se u večeře rozešel přítel. Umíte si to představit? Totální troska. Musela to být hrozná situace. Fakt chudák. Vůbec nepoznala, že se k tomu schyluje.“

Dvě hvězdičky jako jeho hodnocení byly zjevně víc než odpovídající.

K Paulovu bytu jsem přijela se zmrzlými prsty a chvíli jsem bojovala s klíči. Když jsem se konečně dostala dovnitř, zabouchla jsem za sebou, skopla boty a hodila mobil na stůl v kuchyni. Šaty jsem ze sebe stáhla cestou po schodech a zamířila rovnou do postele.

Kapitola 4

Ráno mě probudilo slunce proudící do místnosti okny. Noční mraky se roztrhaly a vystřídal je nádherný den.

Super, to se může stát jenom mně, pomyslela jsem si.

Vstala jsem, v koupelně si prohlédla svůj oteklý obličej s rozmazaným make-upem a zděšeně zalapala po dechu. Zatáhla jsem závěsy, vrátila se do postele a děkovala bohu, že je sobota a nemusím do práce. Znovu jsem propukla v pláč a nakonec usnula, abych se vyhnula myšlenkám na Paula, na to, že jsme se rozešli a že se musím odstěhovat z jeho úžasného bytu.

Větší část dopoledne jsem buď prospala, nebo proplakala. Z bezpečí vyhřáté postele mě dostalo až poplašné zvonění asi půl tuctu zpráv došlých na mobil, který jsem nechala ležet v kuchyni. Srdce mi pokleslo, když jsem zjistila, že ani jedna není od Paula.

Žádná zpráva, ve které by stálo, že to celé byl velký omyl a že je mu to líto. Místo toho byly téměř všechny od mé matky, která se ptala, jak to včera šlo. Vůbec se mi nechtělo odpovídat, ale věděla jsem, že když to neudělám, nepřestane vyzvídat. Poslala jsem jí stručnou zprávu, že mě Paul o ruku nepožádal, ale o rozchodu jsem se zatím nezmínila, protože by to vedlo jen k dlouhému výslechu a nepříjemnému telefonátu.

Kromě zpráv od mámy přišly ještě dvě od mé kamarádky Billie – v první se ptala, jestli bych s ní nezašla na kávu, a ve druhé, která přišla přesně o hodinu později, jestli ještě žiju. Okamžitě jsem jí zavolala. Potřebovala jsem si s někým promluvit o tom, co se stalo, a ona mi vždycky uměla dobře poradit. Bude chápavější než máma. Nebo přinejmenším bude stát na mojí straně.

„Ahoj,“ zakřičela a já si rychle ztišila hlasitost telefonu. „Jak se daří?“

„Nic moc. Včera jsme se s Paulem rozešli.“ Zadržovala jsem slzy.

„Cože jste se?“

„No, já se rozešla s ním. Ale trochu omylem,“ pokračovala jsem.

„Rozchod omylem? Chci slyšet podrobnosti.“

Tak jsem Billie odvyprávěla sáhodlouhou verzi toho, co se stalo, od těsných šatů až k Paulově touze odjet na duchovní kurz, kde by našel sám sebe, a nakonec k okamžiku, který vyprovokoval onen rozchod: jak mi řekl, že mám počkat, až se vrátí, a pak se uvidí, co pro něho bude náš vztah znamenat. Nezmínila jsem se o tom, že jsem očekávala, že mě na té večeři požádá o ruku, protože v jasném denním světle mi přišlo směšné to jen vyslovit.

Jak jsem mohla být tak slepá?

„Dobře, že ses ho zbavila. Bez něho ti bude stoprocentně líp.“

Její rychlé zhodnocení situace možná byla a možná nebyla pravda, ale to mi nevadilo. Billie byla spolehlivá a milá a lhát rozhodně uměla, především když to bylo nutné v zájmu jejích přátel.

„S ničím si teď nedělej starosti,“ uklidňovala mě. „Máš nejméně tři týdny, než se Paul vrátí.“