Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

K. L. Walther

Léto porušených pravidel

Přeloženo z anglického originálu The Summer of Broken Rules vydaného nakladatelstvím Sourcebook v USA v roce 2021.
Copyright © 2021 by K. L. Walther
Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC.
www.sourcebooks.com
All rights reserved.

Translation © Eva Kadlecová, 2023

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8925. publikaci

Překlad Eva Kadlecová
Redakční úprava Lada Součková
Korektura Michaela Tománková
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023

ISBN 978-80-247-2363-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-2347-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3919-4 (print)

Tátovi. Za ty jízdy s muzikou Davea Matthewse, misky chowderu a za to, že nás přivedl na nejúžasnější místo na planetě.

A Tripovi za jízdy traktorem za soumraku, sebevražedný tubing, steaky v devět večer a za to, že byl jeho nejlepší kamarád.

RODINA FOXOVÝCH

NEDĚLE

1

Hranolky nikdo neobjednal. Tři misky krémového chowderu z mušlí, ale ani jeden košíček těch nejnávykovějších hranolek na Cape Codu. „Něco k tomu?“ zeptal se nás číšník, jako by věděl, že něco chybí. Možná to opravdu věděl. Možná nás nějak poznal – koneckonců to byla naše rodinná tradice, zastavit se v Quicks Hole na oběd, než nasedneme na trajekt, a oslavit tak poslední část naší cesty. Pak už jen hodina a konečně budeme na ostrově Martha’s Vineyard.

Všimla jsem si, jak si naši vyměnili pohled. Něco k tomu? Po všech těch létech, co jsme měli za sebou, už jsme znali všechno nazpaměť – jídelní lístky jsme nepotřebovali. To, co jsme si vždycky objednávali, měl už každý z nás vtisknuté hluboko v mysli, ale hranolky mezi tím nebyly.

Protože hranolky měla odjakživa na starosti Claire. V tom největším košíku, co máte, říkávala. Umíráme hlady!

Teď mi došlo, že je na mně, abych tu povinnost převzala. „Vlastně ano,“ řekla jsem a pokusila se spolknout ten knedlík, co mi vězel v krku. „Hranolky, prosím. Lanýžové hranolky.“

„Skvělá volba,“ přikývl číšník a zamířil ke kuchyni. Moji rodiče a já jsme seděli mlčky u vysokého stolku a všichni jsme se snažili nezírat na čtvrtou židli. Mamka – ať to bylo schválně, nebo nevědomky – si na ni pověsila kabelku, aby vypadala míň prázdně. Jako kdyby ten člověk, co na ní sedí, jen vstal, aby si odskočil na záchod, a měl se za chvíli vrátit.

Název téhle restaurace, Quicks Hole Tavern, byl celkem trefný. Jídlo nám donesli už za čtvrt hodiny: tři kouřící misky krémového zázraku Nové Anglie a zdánlivě bezednou mísu hranolek posypaných parmezánem a petrželkou. Táta pozvedl sklenici s pivem a já si natřepala do polévky nezbytných pět dávek tabaska. „Na Saru a Michaela,“ pronesl. „Ať je tenhle týden nezapomenutelný.“

„Na Saru a Michaela,“ zopakovaly jsme s mamkou a zvedly sklenky.

Přiťukli jsme si.

„A na náš velký návrat,“ dodal táta a dal mamce pusu na tvář. „Že to ale trvalo.“

Dva roky, přesně řečeno. Naše rodina jezdila na prázdniny na Vineyard už od mého narození – to už je přes osmnáct let –, ale loňské léto jsme strávili zalezlí doma na severu New Yorku. Znovu jsem střelila pohledem po prázdné židli.

Jo, pomyslela jsem si. Že to ale trvalo.

A pak jsem zakroužila lžící v polévce a s očima upřenýma na pálivou červenou omáčku, která nejdříve vytvořila spirálu a pak se rozpustila, jsem přemýšlela, jestli se za dobu naší nepřítomnosti něco změnilo.

Co se rozhodně nezměnilo, byla Falmouthská paroplavební společnost. Pod sluncem zářícím z modré červencové oblohy to vypadalo, jako by se chystal největší koncert století. Auta, auta a ještě další auta už se zakoupenými lodními lístky čekala v očíslovaných pruzích na své trajekty. Zatímco jsme se mezi nimi proplétali, spletla jsem si dlouhé medově zbarvené vlasy do volného copu. Minuli jsme pestrobarevnou skupinku džípů wranglerů, většinou bez střech a některé taky bez dveří, s muzikou hlasitě dunící z reproduktorů. Minuli jsme volva s kajaky přivázanými na střechách a elegantní stříbrné rangerovery. Obří SUVéčka vyzbrojená nosiči na kola působila ještě masivněji. Zaslechla jsem vztekající se batole. „Ne, Jeffrey, nedostaneš další brambůrky!“ oznámila mu jeho vyčerpaná maminka. Fronta pro pěší se skládala z pestré směsky vysokoškoláků, rodin, psů, jízdních kol, kufrů na kolečkách a zcestovalých postarších párů, které ten chaos absolutně nevzrušoval.

Když jsme došli zpátky k našemu trucku Ford Raptor, Loki měl hlavu vystrčenou z okýnka a s vyplazeným jazykem lokal vzduch. Usadili jsme se do auta. „Nechceš mu dát napít, Meredith?“ zeptala se mamka. Neodpověděla jsem, vzala láhev s vodou a zmáčkla ji, aby se náš Jack Russell teriér mohl napít. Polykal vodu přímo z láhve jako člověk, tenhle trik ho naučila Claire, ještě když byl štěně. „Bude se to hodit,“ tvrdila tenkrát. „Nebudeme muset brát na procházky misku na vodu.“

Zanedlouho paroplavební společnost vyhlásila nástup na mohutný trajekt Island Home s odplutím ve 14 hodin. „Počkej, střešní okno!“ vyhrkla jsem, když nás stevard máváním vyzval k nalodění a táta šlápl na plyn. Rozbušilo se mi srdce. Byla to další z mých a Claiřiných tradic, kterou jsem si rozhodně chtěla uchovat: vždycky jsme vystrčily hlavy střechou ven a halekaly, jako bychom se projížděly v limuzíně. Většinu let lidi náš jásot opětovali, zvlášť ti chlapíci ve wranglerech. „Jsi kočka!“ pokřikoval na nás jeden při poslední cestě. Claire bylo sedmnáct, mně šestnáct.

„Škoda že je zadaná!“ odpověděla mu moje sestra, protože předpokládala, že měl na mysli mě, ne ji. Často se takhle podceňovala a já nikdy nepochopila proč. Claire byla nádherná, vysoká a vysportovaná, s kaštanovými kadeřemi, nemluvě o její senza sbírce brýlí. Nemohla nosit kontaktní čočky, a tak si nastřádala úctyhodnou sbírku brýlí, která zahrnovala všechny styly od retro až po supermoderní. Ten den měla hranaté s průhlednými obroučkami.

Jediné, díky čemu jsme trochu jako sestry vypadaly, byly naše zelené oči, protože já mám světlé vlasy a tmavé obočí („fascinující“, podle většiny lidí) a byla jsem oproti Claire o dobrých deset čísel menší. „Opička Meredith,“ říkala mi občas poté, co mě jednou, když jsme byly malé, nachytala, jak šplhám po regálech ve spíži.

Dnes jsem v autě přejíždějícím po rampě na trajekt nejásala (kluci v džípech to zvládali i za mě). Místo toho jsem zavřela oči a zhluboka dýchala. Mořský vzduch – milovala jsem tu vůni. Stýskalo se mi po ní. Byla pro mě vším. Doma jsme často žertovali, že bychom si ji měli nachytat do láhví, aby nám v nevlídných, studených newyorských zimách dodávala naději.

Táta zaparkoval auto a naši si rozepnuli bezpečnostní pásy. Loki zaštěkal a skočil přes středovou konzolu mamce na klín. Ta se zasmála a přicvakla mu k zelenému obojku vodítko. „To je signál,“ prohlásila. „Jdeme nahoru.“

„Nahoru“ znamenalo na vrchní palubu trajektu. Mohli jste samozřejmě zůstat sedět v autě a míst k sezení bylo dost i uvnitř. Ale když se na obzoru objevil ostrov, nebylo nic úžasnějšího, než cítit kromě vůně moře i vítr ve vlasech.

„To zní dobře…,“ začala jsem, když vtom něco zaujalo můj pohled. V držáku na kelímky před zadním sedadlem se rozsvítil můj mobil a začal otravně bzučet. Otravné bylo i to jméno, co se objevilo na displeji: Ben Fletcher.

Sevřel se mi žaludek. Ben mi napsal zprávu.

„Ehm, jděte napřed,“ slyšela jsem vlastní hlas, oči upřené na jméno na displeji. Bylo trochu rozmazané, protože mi do očí vhrkly slzy. „Jsem tam za minutku.“

Benovu zprávu jsem si přečetla, až když mi táta podal klíčky a i s mamkou a Lokim zmizel na schodišti. Pak jsem odemkla obrazovku a četla: Jaká je cesta?

Nic víc. Ani pozdrav, ani omluva, ani změna názoru. Ne že bych po nich toužila, ale stejně.

Jaká je cesta?

Jako fakt? Jenom tohle?

Neodpovídej, poroučel mi hlas někde vzadu v hlavě, ale ignorovala jsem ho a vyťukala: Už tam skoro jsme. Teď jedem trajektem.

Aha, jasně, napsal. Jak dlouhá je plavba?

„Hodinu,“ zamumlala jsem si pro sebe. Říkala jsem mu to asi stokrát, byla jsem v dubnu z té pozvánky úplně nadšená. SLEČNA MEREDITH FOXOVÁ, stálo stříbrnými písmeny na světlemodré obálce. „Píše se tam, že mám odpovědět, jestli budu mít doprovod,“ sdělila jsem Benovi později, schoulená v jeho náruči při koukání na Netflix. „Chceš být moje ‚s partnerem‘?“

„Tvoje ‚s partnerem‘?“ opáčil a usmál se od ucha k uchu. „Jasně!“ Políbili jsme se.

Ani jsem se nesnažila neodbytné slzy zahnat. Kdyby mě tak ta Meredith z doby před pár měsíci viděla teď – jak se chystám na Sařinu svatbu nejen bez partnera, ale přímo bez doprovodu. Protože po čtyřech společných letech jsme se s Benem rozešli.

Tedy, rozešel se on se mnou. Před měsícem, zničehonic, na maturitním večírku. V jedné vteřině jsme tančili na báječný woodstocký playlist jeho táty a v té další mě odváděl z parketu a začal říkat věci jako: „Bylo to fajn…, ale možná bude lepší, když zůstaneme jen kamarádi… Víš, co se říká o vztazích na dál –“

„Ale přece jsme se dohodli,“ přerušila jsem ho. „Mluvili jsme o tom, vzpomínáš?“ Zatočila se mi hlava a musela jsem se chytit jeho silné paže. „A řekli jsme si, že to zkusíme.“ Ben měl na podzim nastoupit na University of South Carolina a já se chystala zůstat v New Yorku a přestěhovat se jen na clintonský kopec do Hamilton College. Můj táta tam trénoval kopanou a já chtěla zůstat blízko domova. „Pamatuješ?“

Ben mi na to neodpověděl.

Sevřela jsem ho pevněji. „Nedělej to, Bene.“ Nedokázala jsem svému hlasu poručit, aby se přestal třást. „Prosím, já tě potřebuju. Ty víš, jak moc tě potřebuju. Po tom všem…“

„Já vím, já vím.“ Ben si mě přitáhl do objetí a zabořil si mou hlavu do hrudi. Což mě obvykle uklidňovalo, ale teď to působilo, jako že se mě snaží spíš umlčet. „Podívej, já tě mám rád, Mer,“ zašeptal a nechal mě plakat do své košile. Většinu slov zastřel tlukot jeho srdce, který mě nutil hroutit se v dalších vzlycích. Až ty poslední věty mi daly sílu se narovnat. „Ale na tu svatbu přijedu,“ řekl. „Když budeš chtít.“

„Cože?“ Udělala jsem krok dozadu a zachvěla se v nočním chladu. „Jako můj doprovod?“

„Ano.“ Natáhl se a zmáčkl mi rameno. „Na tom se nic nezměnilo.“ Slabě se usmál a zarecitoval staromódně znějící veršík z písně Eda Sheerana, o kterém věděl, jak ho mám ráda: „Pořád se nechci vodit s nikým jiným než s tebou.“

Dnes už si nemůžu vzpomenout, jak jsem na to reagovala, ale v každém případě to skončilo tak, že jsem sedla do auta a ujela domů. Ve svých nekonečně vysokých podpatcích. A dokonce je možné, přiznávám, že mě po cestě zastavila policie. Že by za rychlou jízdu? Nebo že jsem nebezpečně kličkovala? Přes slzy jsem prakticky nebyla schopná mluvit, a tak mě strážník Woodley nechal vyváznout jen s napomenutím (a jel za mnou celou cestu až domů).

Z reproduktorů na trajektu se ozvalo pípání. Čas jít, pomyslela jsem si, ale v ruce jsem ucítila další vibraci – třetí textovka od Bena: Mer, tenhle týden bych byl vážně jel s tebou.

Než jsem se nad tím stihla zamyslet, zrudly mi tváře a já vytočila jeho číslo.

Vzal to po prvním zazvonění. „Ahoj –“

„Ale já nechtěla, abys jel,“ přerušila jsem ho téměř křikem. „Chtěla jsem, aby se mnou jel můj přítel – můj přítel! A ne debilní ex!“

Ticho.

Ben vzdychl. „Mer…“

Zavěsila jsem a utřela si slzy. Potřebovala jsem se z toho auta dostat na čerstvý vzduch. Trajekt zatroubil a já vzala za kliku u dveří, ale zjistila jsem, že obrovský nákladní prostor trajektu je teď už tak zaplněný a auta jsou namačkaná tak těsně k sobě, že nedokážu otevřít dveře, aniž bych praštila do vedlejšího auta. Střešní okno, uvědomila jsem si. Bylo celou dobu otevřené; snažila jsem se nemyslet na to, kolik lidí mě poslouchalo, jak ječím na Bena. Obličej jsem měla flekatý od pláče, a tak jsem vyhrabala z batohu sluneční brýle, nasadila si je spolu s jednou z tátových kšiltovek a vysoukala se ven střechou. Trošku jsem se usmála.

Bez problému.

Pak došlo ke katastrofě.

Místo abych hned seskočila na zem, natáhla jsem se po příčníku střešního nosiče… a pak jsem se znovu nepřesvědčila, jestli je v úzké uličce mezi auty pořád volno. Prostě jsem se v Tarzanově stylu zhoupla dolů a zkoprněla leknutím, když se moje noha s něčím srazila.

A tím něčím myslím někoho.

„Jau!“ vyjekl ten kluk, kterého můj útok zastihl naprosto nepřipraveného. Shrbil ramena a přitiskl si dlaň na místo, kam jsem ho kopla. Na tvář, hned vedle nosu. „Auva!“

„Omlouvám se!“ vyhrkla jsem. „Moc mě to mrzí. Vážně moc!“

„Ale ne,“ odpověděl, „to je, ehm, v pohodě.“

A než se stihl narovnat a pořádně si prohlédnout toho záškodníka, co ho atakoval, vzala jsem do zaječích. Vyrazila jsem ke schodišti a brala schody po dvou, abych byla nahoře co nejrychleji.

Brzy se před námi objevil ostrov. Mamka mě objala kolem ramen. Byl vážně krásný den, na nebi ani mráček. Dokonce ani mlha kolem majáku East Chop a člunů houpajících se v přístavu Vineyard Haven. „To je uvítání!“ pochvaloval si táta a mně se najednou zase zamlžily oči, protože jsem si vzpomněla na Claire. Jedna moje část byla šťastná, že jsem zpátky, ale ta druhá si přála, aby se trajekt otočil a odvezl mě domů. Prostě mi nepřipadalo správné být na Vineyardu bez své sestry. Vždyť ona ho milovala ze všech nejvíc. Že to ale trvalo, řekl u oběda táta, ale já se teď nemohla ubránit otázce: Trvalo to dost dlouho?

„Kéž by tu byla Claire,“ zašeptala jsem mamce.

„Je tady,“ odpověděla mi šeptem máma a přivinula si mě blíž. Pak ukázala k nebi: „Dohlíží, aby svítilo sluníčko.“

„Pro Saru,“ řekla jsem.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Pro všechny.“

2

Vdávala se mi sestřenice. Sarah Jane Foxová aMichael Phillipe Dupré vstoupí do svazku manželského vsobotu šestnáctého července ve čtyři hodiny odpoledne vkostele svatého Ondřeje vEdgartownu. Následuje hostina aoslava na Paqua Farm.

Paqua Farm, nebo jen Farma, jak jsme jí říkali, byla majetkem rodiny Foxových už od první světové války. Už nesloužila jako zemědělský statek, ale zachovala si svých šest set akrů rozlohy mezi Edgartownem aTisbury smíli dlouhou soukromou pláží. Celé hodiny budeme poslouchat šumění vln oceánu ablaženě se houpat na slavných vineyardských jezírkách arybnících. Můj aClaiřin nejoblíbenější byl odjakživa odlehlý Paqua Pond.

Přitulila jsem ksobě vrtícího se Lokiho, protože táta se rozjel po tři míle dlouhé silnici na pozemcích Farmy tak rychle, že za námi vířil písčitý prach. „Tati, zpomal,“ napomenula jsem ho ze zadního sedadla, ale on mě přes smích neslyšel. Neoficiálně tu platila nejvyšší povolená rychlost dvacet pět mil vhodině, ale prakticky nikdo ji nedodržoval. „Dřív jsme tu lítali jako blázni,“ říkával někdy strejda Brad aplácal přitom tátu po rameni. „Bože, jak my jsme tu lítali.“

Ano, dřív to bývala legrace, porušovat pravidla, ale teď se mi ztoho svíraly útroby. Předklonila jsem se akoukla na tachometr: něco málo pod padesát. „Prosím, tati!“ zopakovala jsem hlasitěji. Srdce mi bušilo. „Zpomal!“

Mamka položila tátovi ruku na paži. „Tome,“ oslovila ho tiše.

Můj žaludek se konečně uklidnil, když táta šlápl na brzdu aručička tachometru klesla na dvacítku. Brzy jsme přijeli na rozcestí, kde rok za rokem neochvějně stál dřevěný rozcestník. Konečně se dočkal čerstvého bílého nátěru– nepochybně to byla práce tety Christine– aukazoval kjednotlivým prázdninovým domům. Po Farmě jich bylo roztroušeno celkem osm akaždý znich byl úplně jiný. Některé byly větší, jiné menší, ale všechny venkovsky půvabné, svlastním jménem acharakterem. Většina svatebních hostů na Farmě zůstávala, takže jsem věděla, že všechny domy budou nacpané kprasknutí, amožná ani nebudou stačit, protože strejda Brad se tátovi zmiňoval, že hodlá stavět istany.

Táta zatočil doleva aza pár minut kola raptoru zachroupala na štěrkové příjezdové cestě Přístavku. Tedy, na parkovišti. Všechny ostatní domy měly příjezdové cesty, ale Přístavek měl jen parkoviště. Přístavek byla spíš chata, přízemní, obložená cedrovým dřevem akrytá šikmou střechou, akdyž jsme byli na ostrově my, považovala se za naši. Většinou jsme si ji zamluvili na tři týdny apo zbytek léta se vní střídali vzdálenější příbuzní apřátelé. Na malé, větrem adeštěm ošlehané terase stála dvě zelená křesílka Adirondack svýhledem na velkou zelenou louku posetou žlutými květy. Vysoká tráva azakrslé stromky se houpaly ve vánku azdálky byl slyšet oceán omývající pláž.

Tak jsme tady, pomyslela jsem si anáhle se mi chtělo tančit. Jsme tady, jsme tady, jsme tady!

Za síťovými dveřmi byl obývák stkaným koberečkem na ošoupané dubové podlaze. Před malou televizkou umístěnou mezi dvěma čelními okny stála vybledlá zeleno-bíle pruhovaná pohovka pro dva. Obě velké knihovny byly plné knížek astěny pobité palubkami pokrývaly zarámované fotky, zčásti černobílé aopravdu staré. Desítky adesítky let života Foxových ajejich přátel.

Zúzké chodbičky se šlo na jednu stranu do malé kuchyňky ana druhou do ložnice rodičů. Až na konci pak byl můj aClaiřin pokoj, místnůstka spalandami sotva větší než lodní kajuta. Kolikrát mě Claire nechtěně probudila, když se vposteli otočila anakopla přitom stěnu. Promiň, Mer, omlouvala se mi rozespale.

Kousla jsem se do rtu, strčila do dveří azjistila, že tu není nic jinak, že se nic nezměnilo. Stál tu bleděmodrý toaletní stolek se zrcadlem vrámu zmořského skla aúlomků lastur imapa Paquy, kterou jsme sestra ajá nakreslily jako holčičky. Tolikrát jsme spolu Farmu prozkoumávaly ahrály si tu na schovávanou, že jsme celé její území poznaly do posledního coulu.

Vedle paland stál bílý proutěný noční stolek, který pěkně ladil sbílými přehozy. Claire neměla ráda výšky, atak vždycky spala dole ajá nahoře. Žebřík se před mnoha lety zlomil anikdy ho nikdo nevyměnil, ale já měla odjakživa zvláštní talent na šplhání po nábytku.

Vybalila jsem si tašku, pověsila šaty na svatbu bezpečně schované vochranném obalu apak jsem uslyšela, jak se dveře Přístavku otevřely aněkdo zavolal: „Jste doma?“

Máma státou byli venku avykládali zauta naše věci, ale já zavolala pozdrav arozběhla se do obýváku– jen abych hned ve dveřích zakopla okoberec. Zastavilo se mi srdce, když jsem spatřila Claire, jak stojí vpokoji ausmívá se na mě.

Ale ne– ne, nebyla to Claire.

Při pohledu na mou sestřenici mě okamžitě začalo znovu pálit vočích. Protože jestli jsme si já aClaire nebyly ani trochu podobné, se Sarou vypadaly jako jednovaječná dvojčata. Stejná záplava kaštanových vlnitých vlasů, stejná štíhlá postava, stejná láska kchození naboso, dokonce stejně nakloněná hlava, když se usmívaly. Opravdu jsem se uvolnila, až když jsem uviděla růžovo-zelené krátké šaty od Lilly Pulitzer aperlové náušnice. Sarah– tohle byla Sarah.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ji trošku roztřeseným hlasem. Ale vzápětí jsem se na ni vrhla anechala nevěstu, aby mě pevně objala. Bylo to tak dávno, co jsme se viděly naposledy, měsíce aměsíce. Strejda Brad, teta Christine, Sarah ajejí bratři žili vMarylandu ana Vineyardu bydleli každé léto vLucerně. Kdybyste si našli ve slovníku výraz „akurátní“, našli byste hned vedle vánoční pozdrav od téhle rodiny.

Teď bylo Saře šestadvacet. Před pár lety dokončila studium na Tulane University anyní pracovala vneworleanské společnosti pro ochranu historických památek. „Jak je?“ zeptala se, když jsme se od sebe odtrhly, apozorně si mě prohlížela přes kostěné obroučky svých brýlí. Sarah stejně jako Claire milovala zajímavé brýle. Ale tyhle byly snad až moc veliké. Dívala jsem se, jak si je posunula na nose, amou pozornost upoutala ostrá jizva, která se jí táhla napříč čelem; od vlasové linie až daleko pod pravý spánek. Zvětšiny byla rovná atenká, jen nad levým obočím tvořila ošklivý zubatý klikyhák. Byl od rozbitého skla, zté strašné noci předloňské zimy.

Zamrkala jsem. „Jak to jde?“ zeptala se znovu Sarah.

Ben. Věděla jsem, že se ptá na Bena. Když jsem se totiž nemohla vyplakat na rameni Claire, zavolala jsem to ráno po maturitním večírku právě Saře. „Řekl– mi– že– stejně– přijede,“ škytala jsem do telefonu. „Když– budu– chtít.“

„Počkej, cože?“ opáčila. „Cože to řekl? Že stebou končí, ale na svatbu přijít chce?“

„Hmm.“

„Ach bože, Mer!“ vzdychla Sarah. „To mě mrzí. Je to idiot. Prosím tě, řekni mi, že jsi ho poslala někam.“

„Ale já odpověděla, že přijdu sdoprovodem,“ bulela jsem. „Na tu pozvánku. Řekla jsem, že přijdu spartnerem. Potřebuju ho.“

„Ne, nepotřebuješ,“ řekla Sarah. „Rozhodně ne. Jeden nesnědený řízek– nebo co si vlastně objednal– naši svatbu nepoloží.“

Teď jsem se na sestřenku ušklíbla. „No, dneska mi napsal,“ prohlásila jsem azkřížila paže na prsou. „Ajá mu řekla, že je debil.“

Sarah zalapala po dechu. „To ne!“

Zazubila jsem se. „To jo.“

Sice jsem utoho plakala, ale technicky vzato jsem říkala pravdu.

„Tak to jo!“ vrátila mi úsměv. „Do toho, Mer! Nedej se!“

Můj úsměv zvadl. Nedej se.

Claire tuhle frázi ráda používala. Vzpomínala jsem, jak mi jednou řekla: „Vím, že mi do toho nic není, ale připadá mi, že by ses měla Benovi občas postavit.“ Pokrčila rameny: „Jestli na tu párty nechceš jít, řekni mu to. Nedej se.“

Vždycky bylo všechno jen oBenovi, jak jsem si začínala uvědomovat. Náš vztah byl nevyvážený– nikdy vněm nešlo omě. Všechno se točilo kolem něj.

Claire to viděla, ale já ji neposlouchala. Ale ona nemá kluka, nikdy žádného neměla, přesvědčovala jsem sama sebe, když jsem se navlékala do džínů aroztomilých tílek, natáčela si vlasy amalovala si oči. Nerozumí tomu. Plete se.

„Saro!“ Vobýváku se objevili moji rodiče. Útulná místnost byla rázem ještě útulnější, když jsme vní stáli všichni čtyři. Maximální počet lidí, který se sem kdy vmáčkl, byl deset. „Zdálo se nám, že tě slyšíme!“

„Teto Liz!“ Sarah oba objala. „Strejdo Tome! Vítám vás!“

„Vypadáš nádherně!“ řekla mamka, ale všimla jsem si, že její pohled taky přistál na Sařině jizvě. Bodlo mě usrdce. Měla jsem podezření, že mamka se nedívá, jak pěkně se rána zahojila, že místo ní pořád vidí všechny ty stehy. Čisté aúhledné, ale zároveň tak děsivé abrutální. Neviděla jsem je na vlastní oči jako naši, jen na fotkách… Ale bylo jich tolik! Měla jsem strach, že budou mamku pronásledovat už napořád. „Ta nevěsta ztebe úplně září!“

Sarah se usmívala. „Přišla jsem vás jen pozdravit,“ řekla aobrátila se na tátu. „Aoznámit vám, že latrína je kompletně zásobená.“

„Třívrstvý?“ zeptal se otec.

Vážně přikývla. „Samozřejmě.“

Všichni se zasmáli. Další výstředností Přístavku bylo, že postrádal záchod. Všechny domy na Farmě měly venkovní sprchy– po dlouhém dni stráveném na pláži bylo sprchování přímo božský požitek– ale naše chata neměla záchod, tečka. Museli jste jít do lesa po vyšlapané pěšině, na jejímž konci čekala vysoká dřevěná stavbička. Což byla výprava zvláště znepokojivá uprostřed noci.

„Výborně!“ zatleskala jsem vžertu azačala couvat ksíťovým dveřím. Chtěla jsem zase slyšet mámin smích. „Když jsme utoho, kdybyste mě na okamžik omluvili…“

Sarah nám sdělila, že na večer je naplánovaný malý piknik na uvítanou. Jakmile odešla, vyhrabala jsem zkůlny Přístavku jedno ze starých plážových kol, nahustila mu pneumatiky arozjela se trochu prozkoumat okolí. Jen okus dál po cestě ležel Srub obitý dřevem rezavé barvy apostavený ve stylu starého motelu: dům ve tvaru T, kde dveře každého pokoje vedly ven na verandu. Trochu jsem zpomalila, když jsem si všimla několika aut nahodile zaparkovaných po straně domu. Kufry měla ještě dokořán akolem obrovského ohniště před domem posedávalo několik mladých mužů. Michaelovi mládenci.

Našla jsem mezi nimi ženicha. Na koleni měl postavenou plechovku piva aživým rozkládáním rukama doplňoval nějaký příběh, který ostatním vyprávěl. Ani zdálky se nedalo přehlédnout, jak pohledný muž Michael je: postava hráče amerického fotbalu, tmavě bronzová pleť, tmavé vlasy, které Sarah věčně projížděla prsty, amírný jižanský přízvuk. Smou sestřenicí se potkal na univerzitě, ale vNew Orleansu žil celý život. Měl vrodokmenu kreolské kořeny, francouzské aafrické předky. Byl skalním fanouškem amerického fotbalu apracoval vkanceláři klubu New Orleans Saints.

Michael si mě taky všiml azamával mi, ale právě vtu chvíli se ze dveří Srubu vyřítil další chlapík. „Jak to, že vmrazáku není víc ledu?“ otáčel se na všechny. „Ten obličej pořád otéká– je to děsný. Vypadám, jako že mám za sebou pár kol vringu…“

No, tak to vám přeju hodně štěstí, pomyslela jsem si, ať šlo ocokoli. SMichaelem si popovídám večer. Zmáčkla jsem řídítka ašlapala dál. Rozjela jsem se pěkně rychle apak se nechala jen vézt po silnici, která vedla přímo kVelkému domu.

Velký dům nebyl největší dům na Farmě, ale zato nejstarší. Viktoriánský statek scedrovými šindeli avybledlými zelenými okenicemi se vlétě jako jediný ze všech nikomu nepůjčoval, protože tady celoročně žili Wink aHoney– moji prarodiče.

Oba teď byli na lehce zprohýbané verandě Velkého domu. Honey se poklidně houpala ve visutém lehátku aWink stál opřený ojeden ze sloupů asledoval mě stařičkým dalekohledem. „To mám na ptáky,“ říkával vždycky, ale já věděla, že můj dědeček má rád přehled otom, co se na Farmě děje. Veranda Velkého domu byla totiž dokonalá špionážní základna. Obestírala celý dům kolem dokola, takže jste zní viděli všechno.

„Děje se něco zajímavého?“ zeptala jsem se, když jsem opřela kolo ostojan.

„Julia aRachel právě dorazily do Tábora,“ odpověděl Wink stále sdalekohledem uočí. „Zdá se mi, že Ethan má zrovna záchvat vzteku, aHannah si zřejmě hodiny baletu opravdu užívá, protože má růžovou baletní sukýnku.“

Zasmála jsem se. Teta Julia byla mladší sestra mého táty. Měla se svou partnerkou amanželkou Rachel dvě děti: šestiletého Ethana ačtyřletou Hannu. Teta Rachel byla momentálně hodně těhotná. Čekala jejich třetí dítě, chlapečka; měl se narodit už příští měsíc.

„Pojď si sednout ke mně, miláčku,“ poplácala Honey místo vedle sebe vhoupací síti. Uvelebila jsem se uní aona mě objala. Zahalila mě důvěrně známá levandulová vůně. Říkala jsem si, že moje babička je určitě jedna znejkrásnějších žen na celém světě. Měla dlouhé bílé vlasy, modré oči, nosívala lehké lněné tuniky avýrazné korále pro „barevný akcent“. Vymýšlela avyráběla je sama avklenotnictvích na ostrově patřily vždycky kžádanému zboží.

„Zdá se, že už dorazili všichni,“ poznamenala jsem. „USrubu jsem viděla Michaela ajeho kamarády.“

Wink odložil dalekohled. „Ano, předtím se tu zastavil asliboval, že dům zůstane vpůvodním stavu.“

Honey se zasmála. „Mám toho chlapce tak ráda.“

Usmála jsem se. Že má babička pro Michaela slabost, nebylo žádným tajemstvím. „Kde se usídlila jeho rodina?“

„Christine jim přidělila Vřesoviště,“ pokynul Wink ke vzdálenému pahorku. „Všechno má zaznamenané vexcelové tabulce.“ Ušklíbl se: „Upřímně, člověk by si myslel, že je to její svatba.“

„Ale no tak, no tak,“ okřikla ho Honey. „To není fér, Andrew. Sarah je její jediná dcera avíme přece, jaká Christine je.“

Přikývla jsem. Vybavila jsem si svatební pozvánku, dokonale propracovanou až po ten malý symbol majáčku vyražený do klopy obálky. Tento detail byl zaručeně prací tety Christine. „Možná je maličko puntičkářka,“ říkala oní moje mamka, „ale zato má vytříbený vkus.“

„Aspoň že jí Sarah rozmluvila ten black tie oděv,“ brblal Wink. „Black tie? Venku, včervenci?“ zavrtěl hlavou. „Už jsem to párkrát zažil, anení to žádná legrace.“

„Ikdyž Michael by ve smokingu vypadal určitě úžasně,“ namítla zasněně Honey.

„Tak proč si ho nevezmeš sama, Beo?“ zeptal se Wink, mrknul na mě ajá se zasmála. Právě proto jsme mu my vnoučata říkala Wink.

„Sarah říkala, že mají nějaké překvapení,“ vložila jsem se do debaty. „VPřístavku mi řekla, že sMichaelem chtějí večer něco oznámit.“

Babička sdědou si vyměnili pohled.

„Vy už to víte,“ uhodla jsem. „Už víte, oco jde.“

„Možná.“ Winkovi potutelně zacukal koutek. „Možná že víme.“

„Řekněte mi to!“

Jeho úsměv se rozšířil.

Zaúpěla jsem azavrtala obličej Honey do ramene. Ucítila jsem, jak mě políbila na temeno.

„Tak rádi tě zase vidíme, Meredith,“ zašeptala. „Moc, moc rádi.“

Měla jsem na Farmě plno bratranců asestřenic, ale byli mezi nimi zamíchaní iblízcí rodinní přátelé. Eli, Jake, Luli aPravika prakticky patřili do rodiny. Když jsme srodiči dorazili na večerní párty, už byli uLucerny a seděli společně kolem piknikového stolu pod velkým dubem. „Tady máme posádku,“ prohlásila mamka, aprotože viděla, jak jsem zaváhala, trošku mě postrčila směrem knim. Dva roky– neviděla jsem své kamarády skoro dva roky. Ateď bez Claire to bude jiné. Byla znás nejstarší, naše neoficiální kapitánka.

„Meredith!“ zvolala Pravika. „Meredith!“

No, aje to tady, pomyslela jsem si, když se všechny hlavy otočily ke mně ajejich oči mě našly. Po zádech mi přeběhlo nesmělé zamrazení. Pokud šlo oudržování kontaktu, chovala jsem se děsně– sotvakdy jsem se ozvala nebo odpověděla na jejich textovky, zprávy na Snapchatu či pozvánky na FaceTime.

Pravika si mě přitáhla do náruče jako první. Mačkala mě tak silně, až jsem se bála, že mi prasknou plíce. „Je mi to líto, je mi to líto, je mi to líto,“ šeptala. „Miluju tě, miluju tě, miluju tě.“

Okamžitě mě začaly pálit oči. „Já tebe taky,“ odpověděla jsem jí šeptem.

„Bože, Praviko, nech ji nadechnout,“ napomínal ji Eli, asotva jsme se sPravikou od sebe odtrhly, pevně mě objal. „Chybělas mi.“

„Ty mně taky,“ řekla jsem. „Ty vlasy jsou super.“ Co jsme se neviděli, nechal si Eli dorůst světle hnědé kadeře až po ramena. Polovinu znich měl svázanou do drdolu.

Udělal krok dozadu, zazubil se na mě aodhrnul si ztváře pramínek. „Díky.“

„Ale ne,“ zavrtěl hlavou Jake. „Musí se ostříhat.“

„Jen žárlíš,“ zašklebila se na bratra Luli. „Protože začínáš kráčet ve stopách prince Williama.“

Všichni jsme kritickým pohledem zhodnotili Jakeovy světlé vlasy. Pořád jich bylo dost, aby se daly pocuchat, ale co jsme se viděli naposledy, znatelně prořídly. Měli plešatost vrodině. „Fajn, Jakeu,“ změnila jsem raději téma. „Kde je moje objetí na přivítanou?“

Pak už zbývala jen Luli. Zatímco Jake se dokázal spálit po hodině na pláži (ikdyž byl napatlaný opalovacím krémem), jeho sestra, adoptovaná ze Střední Ameriky, byla opálená, jako by se pro život umoře narodila. Nevstala, aby mě objala. Řekla jen: „Ráda tě zase vidím, Meredith.“

„Já tebe taky,“ odpověděla jsem apolkla. Znovu se mi vybavily ty ignorované textovky. Jaká je pravděpodobnost, že na ně myslí iona?

Sevřel se mi žaludek. Zatraceně velká, odpověděla jsem si vduchu.

Nastala chvíle trapného ticha. Pak Pravika navrhla, abychom si došli pro něco kjídlu. Sarah ani Michael tu ještě nebyli, ale udomu se začínala tvořit úctyhodná fronta rodinných příslušníků, družiček, mládenců adalších hostů, atak jsme se do ní šli zařadit. Zezadu jsem viděla, jak se za grilem strejda Brat s tátou častují vtipnými poznámkami. Máma stála stetami Julií aRachel pár míst před námi. „Ááá, já ho cítím!“ volala právě srukou na Rachelině kulatém bříšku. „To byl kopanec!“

Během čekání jsem si prohlížela Lucernu. Byl to nepopiratelný skvost: dům pobitý dřevem natřeným nabílo, svelkými arkýřovými okny amalou studovnou vnejvyšším patře. Když se vnoci uvnitř rozsvítilo, připomínal lucernu. Dveře na boční terasu se neustále otevíraly azase zavíraly, jak teta Christine vjednom kuse odcházela azase se vracela sdalšími mísami bramborového salátu nebo krabicemi džusu pro děti.

„Nechceš sněčím pomoct, Christine?“ volala Honey ze svého křesílka Adirondack. Každý zdomů jich měl několik; ta před Lucernou byla žlutá.

„Ne ne,“ odpovídala babičce Christine. „Jen odpočívej. Já to zvládám.“ Povzdychla si: „Už aby se taky objevili Sarah sMichaelem.“

Vtom se ozval jásot. Protože konečně dorazili ženich snevěstou, kráčejíce ruku vruce. Sarah, pořád bosá, se převlékla do modrých koktejlek, aikdyž nebyla namalovaná, měla na tvářích zdravíčka od slunce. Vlasy jí zůstaly mokré arozcuchané, stejně jako Michaelovi. Zřejmě si zašli na pláž aztratili pojem očase– Sarah nebyla nikdy známá jako vzor dochvilnosti.

„Ahoj lidi!“ zavolala vesele, než jí její matka stihla začít vyčítat, že jde pozdě. Usmála se azamávala. „Co byste řekli, kdybychom se přidali?“

Byl to krásný pocit, být zase mezi kamarády. Naplnili jsme si talíře, vrátili se kpiknikovému stolu azůstali tam ještě dlouho potom, co jsme svoje burgery dojedli. „Avíte, co je nového?“ zeptal se Eli, když se nám Pravika vyznala ztoho, že po letní brigádě vcukrárně se stala zcela závislou na máslovém karamelu.

„Co?“ zjišťovali jsme.

„Viděl jsem ho,“ vyhrkl Eli. Nebyl schopen ovládnout své vzrušení. „Dneska, ve městě.“

Všichni kromě mě zaúpěli.

„Počkej, co?“ obrátila jsem se na Eliho. „Kdo je on? Ty máš nějakého jeho?“

„Ne, nemá,“ předběhla ho sodpovědí Luli. Zavrtěla hlavou: „Je to jen kluk, kterého potkal párkrát vEdgartownu, ajelikož si myslí, že jsou si souzení, tak ho teď stíhá.“

„Ha-ha,“ obrátil Eli oči knebi. „Já ho nestíhám.“

„Tak jak víš, že vyučuje plachtění vjachetním klubu?“

„Páni, vjachetním klubu?“ opáčila jsem. „To je snobárna!“

„Vím to,“ bránil se Eli, „protože to měl napsané na bundě! Nebo myslíš, že postávám vpřístavu adívám se na jeho lekce dalekohledem?“

„To je škoda,“ pravil suše Jake, „aspoň by ses něčemu přiučil.“

Zasmáli jsme se aEli zabořil hlavu do dlaní.

Šťouchla jsem do něj. „Akde jsi ho teda dneska viděl?“

„Šel do knihkupectví.“ Vzdychl alogicky rozvinul první větu: „Toznamená, že má rád knížky. Amůj kluk musí mít rád knížky.“

„Aproč jsi za ním nešel dovnitř?“

„Protože…“ Zaváhal, pak si znovu povzdychl asklopil pohled do prázdného talíře. „Protože jsem neměl ponětí, co bych mu řekl.“

„To je přece snadné,“ prohlásila Luli astáhla si rukama vlasy do provizorní imitace Eliho drdolu. „Čau, já jsem Eli. Tuhle jsem tě viděl vjachetním klubu amyslím, že jsi fakt kus, atak jsem ti od té chvíle vpatách…“

„Dobrý, dobrý.“ Eliho tváře byly tak rudé, že jsem vnich málem zahlédla plápolat plamínky. „Tak už dost.“

Luli mu láskyplně stiskla paži aobrátila se na mě. „Aco ty?“

„Co já?“ opáčila jsem. Cítila jsem, že mezi námi panuje napětí.

„No, doslechli jsme se, že ti Ben dal kopačky,“ řekla, jako by se nechumelilo, tak věcně, že se mi tváře rozhořely stejně jako Elimu. „Což znamená, že jsi tu sama.“ Naklonila hlavu: „Takže, chystáš se najít si někoho na stíhání?“

„Já ho nestíhám!“ ohradil se Eli.

Stůl se zachechtal, ale já měla co dělat, abych promluvila normálním hlasem. „Ne,“ odpověděla jsem. „Asi ne.“

„Aproč ne?“ ptala se Pravika. „Na svatbách se přece seznamují všichni.“ Pokynula ktrávníku před domem, kde nějací kluci začali hrát cornhole. „Na románek se hodí dokonale.“

„Možná,“ pokrčila jsem rameny. „Ale já žádný románek nehledám,“ řekla jsem azahnala všechny myšlenky na Bena. „Jsem tu, abych oslavila Saru aMichaela aviděla se srodinou.“ Zadrhl se mi hlas auž po milionté jsem si přála, aby vedle mě seděla Claire. „Asvámi,“ dodala jsem. „Jsem tu kvůli vám, lidi, kvůli kamarádům apříbuzným.“ Abych odlehčila atmosféru, zahrozila jsem prstem jako teta Christine: „Na románky zapomeňte!“

Ipo spoustě společného smíchu avtipkování jsem cítila, že mezi mnou aLuli zeje propast. Náš stůl se rozešel. Eli aJake si běželi zahrát cornhole, Pravika si chtěla prohlédnout zblízka Sařin snubní prstýnek aLuli si odešla povídat sdalší kamarádkou ajejím přítelem, kteří stáli poblíž zavěšení do sebe. To jsem měla být já sBenem, pomyslela jsem si avzápětí si vynadala, ať toho nechám. Tohle byla Sařina svatba ajá jsem se sem přišla bavit!

Ale cítila jsem, že nejdříve bych se měla Luli omluvit. Její jméno se objevilo na displeji mého telefonu vposledních osmnácti měsících nejčastěji ajá ho pořád dokola ignorovala. Proč? Protože když jsem zrovna nepracovala vpekařství vClintonu, trávila jsem veškerý čas sBenem. Apo té nehodě jsem na něm lpěla ještě víc, jen tu atam jsem si zašla na oběd skamarády ze školy. Odmítala jsem všechny pozvánky na setkání. „Páni, Meredith,“ řekla mi jedna kamarádka na oslavě, když jsem jí držela vlasy. Byla opilá anakláněla se nad záchodovou mísou, ale přesto se jí pořád dařilo být děsně vtipná. „Tolik času jsme spolu nestrávily, ani nepamatuju.“

Zítra, slíbila jsem si při pohledu na Luli, která si súsměvem potřásala rukou sklukem své kamarádky. Zítra se jí omluvíš– za to, že jsi ji odřízla, že jsi se úplně odstřihla od světa.

Trošku mi zakručelo vbřiše, atak jsem se rozhodla, že je čas na dezert. Vstala jsem zlavičky azamířila kobčerstvení. Nebyl to snadný úkol– protože všude byli lidi. Sarah aMichael chtěli původně malou svatbu, ale mně připadalo, že je tu nejmíň stovka hostů.

„Meredith!“ Teta Julia mě objala apak jsem potkala Michaelovu maminku astarší sestru sbatoletem stěmi nejroztomilejšími naducanými tvářičkami. Vzápětí mě Ethan, Hannah apár dalších dětí srazilo na zem. Minutku jsem snimi zápasila abylo mi jedno, že budu mít rozcuchané vlasy ana oblečení skvrny od trávy.

„Děti!“ halekala od terasy teta Rachel. „Dost!“

Oprášila jsem se apokusila se vyhnout kroužku družiček, ale zastavila mě něčí ruka na rameni. „Počkej, ty jsi Meredith?“ zeptala se mě afroamerická holka se zářivě bílým úsměvem. Danielle, Sařina hlavní družička. Znala jsem ji ze sestřenčina Instagramu. „Claiřina sestra?“

Claiřina sestra.

Danielle mi stiskla paži. „Claire byla nejlepší,“ pronesla láskyplně. „Viděly jsme se, když přijela na návštěvu do New Orleansu.“ Zavrtěla hlavou: „Byla tak plná života.“

Moje sestra si odfrkla: „Ajak se bude jmenovat? Ten tvůj ženich?“

„Stephen?“

„Stephen.“