Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. PhDr. Daniela Pauknerová, Ph.D., a kolektiv

Psychologie pro ekonomy a manažery
3., aktualizované a doplněné vydání

Autorský kolektiv: Doc. PhDr. Daniela Pauknerová, Ph.D. – vedoucí autorského kolektivu, kapitola 1, 4, 5, podíl na kap. 2, podíl na kap. 3
PhDr. Mgr. Zuzana Hubinková, Ph.D. – kapitola 3, 5.8
Mgr. Tereza Králová, Ph.D. – kapitola 2
Ing. Hana Lorencová, Ph.D. – kapitola 4.4, 5.6

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4671. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Andrea Bláhová
Sazba Milan Vokál
Počet stran 264
Třetí vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-3809-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7655-2 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7656-9 pro formát EPUB

O autorkách

Doc. PhDr. Daniela Pauknerová, Ph.D.

Vystudovala psychologii na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kde také absolvovala doktorské studium v oboru psychologie práce a organizace. Od roku 1994 působí na katedře psychologie a sociologie řízení Fakulty podnikohospodářské VŠE v Praze jako odborná asistentka. Od tohoto roku rovněž výzkumně spolupracuje s University of Pittsburgh. Na VŠE je garantem kurzů Psychologie a sociologie řízení, Trénink komunikačních a prezentačních dovedností a Psychology in Management, zařazeného do programu CEMS MIM. Ve své pedagogické a odborné práci se věnuje problematice psychologie práce a řízení, tréninku komunikačních, sociálních a manažerských dovedností, psychologického a profesního poradenství, psychologické diagnostiky, motivace pracovního jednání, managementu diversity a genderové problematice. Těmito tematickými okruhy se intenzivně zabývá i v podnikové sféře jako konzultantka a lektorka v rámci nejrůznějších kurzů, tréninků a psychologických expertiz. Je autorkou a spoluautorkou textů katedry psychologie a sociologie řízení (Psychologie a sociologie řízení, Trénink sociálních a manažerských dovedností – metodický průvodce, Management osobního rozvoje, Zpracování a obhajoba projektu) a dalších odborných i populárně-naučných publikací a článků. Je členem Českomoravské psychologické společnosti, International Society for Diversity Management a Asociace vysokoškolských poradců.

PhDr. Mgr. Zuzana Hubinková, Ph.D.

Vystudovala Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy, obory ekonomie a psychologie (1994 a 1997). V rámci postgraduálního studia propojila své psychologické a ekonomické poznatky a zaměřila se na trh práce v České republice (1999). Od roku 1996 učí na Vysoké škole ekonomické v Praze, kde nyní působí jako odborná asistentka. Zaměřuje se na problematiku: psychologie práce a řízení, psychologických důsledků nezaměstnanosti, psychologie a sociologie ekonomického chování, trhu práce, psychologického poradenství, psychologické diagnostiky a motivace pracovního jednání. Na Vysoké škole ekonomické v Praze je garantem kurzu Psychologie a sociologie ekonomického chování a Psychologie. Spolupracuje s Filozofickou fakultou Univerzity Karlovy (1998), s Fakultou biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického (2006) a s Univerzitou Záhřeb v Chorvatsku (2006). S chorvatskými kolegy se podílí od roku 2007 na organizaci dvou mezinárodních sympozií na téma Informační, komunikační a ekonomické vědy ve znalostní společnosti (CIESKS – Baden-Baden, ICESKS – Zadar). Je autorkou a spoluautorkou některých učebních textů katedry psychologie a sociologie řízení Vysoké školy ekonomické v Praze a řady odborných i populárně-vědeckých článků. Je členkou České asociace psychologů práce a organizace, Českomoravské psychologické společnosti a Asociace forenzních psychologů Čech, Moravy a Slezska.

Mgr. Tereza Králová, Ph.D.

Vystudovala psychologii na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze se zaměřením na psychologii práce a organizace. Doktorské studium absolvovala na Fakultě podnikohospodářské Vysoké školy ekonomické v Praze, obor ekonomika a management, přičemž v doktorské práci zpracovávala téma networkingu. Na katedře psychologie a sociologie řízení Vysoké školy ekonomické v Praze působí od roku 2006, aktuálně coby odborná asistentka. Pedagogickou aktivitu vyvíjí v rámci předmětů na bakalářském i magisterském stupni studia, např. Psychologie a sociologie řízení, Trénink sociálních a manažerských dovedností. Působí také jako vysokoškolský poradce (psychologické a profesní poradenství, diagnostika) v rámci Rozvojového a poradenského centra VŠE. Donedávna působila jako manažerka pro vztahy s podniky prestižního mezinárodního studijního programu CEMS MIM. Zkušenosti má i s poradenstvím a školeními v podnikové sféře.

Ing. Hana Lorencová, Ph.D.

Vystudovala Fakultu podnikohospodářskou Vysoké školy ekonomické v Praze se specializací psychologie a sociologie řízení. Absolvovala roční studijní pobyt na Technické univerzitě v Drážďanech a stáže na Mount Royal College Calgary a Univerzitě v Regensburgu. V současnosti působí jako odborná asistentka na katedře psychologie a sociologie řízení Vysoké školy ekonomické v Praze, kde se pedagogicky zabývá zejména motivací pracovního jednání, novými trendy flexibility práce a tréninkem sociálních a manažerských dovedností. Participuje na českých i mezinárodních výzkumných projektech. Je členem řešitelského týmu výzkumného záměru Ekonomika a management organizace – nová teorie ekonomiky. Jako lektorka a konzultantka intenzivně spolupracuje s podnikovou sférou. Je autorkou a spoluautorkou řady odborných publikací.

Předmluva

Tato publikace je věnována všem čtenářům, kteří mohou ve své práci využít poznatků psychologie. Je určena jak studentům, tak manažerům, personalistům, podnikatelům a dalším profesionálům, tedy všem, kteří se při jednání s lidmi a působení na ně bez znalosti psychologie neobejdou.

Psychologie pro ekonomy a manažery navazuje na tradici studijních textů, které vznikaly a vznikají na katedře psychologie a sociologie řízení Fakulty podnikohospodářské Vysoké školy ekonomické v Praze. V průběhu let minulých se na formování poznatkového systému psychologie, který je obsahem tohoto textu, podíleli např. J. Růžička, A. Velehradský, M. Rymeš, E. Bedrnová a V. Provazník. Stejně jako my vždy spolupracovali s dalšími členy katedry, a tak tato publikace v minulosti byla a i dnes je dílem týmovým. Text je určen především studentům předmětu Psychologie a sociologie řízení – základy, a je tak pojat jako vstup do oboru obecné i aplikované psychologie zahrnující vysvětlení základních pojmů, jejich souvislostí a zákonitostí. To poskytuje nezbytnou poznatkovou bázi pro navazující studium aplikované psychologie práce, organizace a řízení. Na publikaci v tomto směru navazují další texty katedry psychologie a sociologie řízení Fakulty podnikohospodářské VŠE, uvedené v seznamu literatury.

Náš učební text obsahuje jak poznatky obecně psychologické, tak specificky aplikované v pracovním prostředí (psychologie práce a organizace). Teoretické poznatky jsme navíc doplnili o některé postřehy z naší poradenské praxe. V textu jsme se nepokoušeli o reprezentativní výklad oboru. Zaměřili jsme se v něm především na poznatky, které jsou důležité pro pochopení psychologických procesů a problémů a jsou z hlediska manažerské praxe v podnikové a ekonomické sféře významné. Učebnici jsme aktualizovali, doplnili řadou nových poznatků a příkladů. Abychom v ní čtenářům usnadnili orientaci, snažili jsme se text přehledně uspořádat a didakticky strukturovat. Rozšiřující poznatky a zajímavosti jsou uvedeny v rámečcích vymezených tmavším pozadím. Kromě toho jsou v učebnici uvedeny i dokreslující příklady. Jednotlivé kapitoly jsou zakončeny shrnutím a otázkami. Text doplňuje seznam použité a doporučené literatury.

Čtenářům přejeme mnoho zdaru při studiu textu a těšíme se na jejich podnětné doplňující připomínky.

za tým spoluautorů doc. PhDr. Daniela Pauknerová, Ph.D.

1. Úvod do psychologie,
psychologie práce a organizace

„Téměř každý souhlasí s tím,
že lidé jsou naše nejdůležitější aktiva.

Avšak téměř nikdo se podle toho nechová.“

Th. J. Peters, R. H. Waterman, Jr.

Cílem této kapitoly je:

seznámit se základními poznatky o vzniku a vývoji vědecké psychologie;

vysvětlit stěžejní přístupy ke zkoumání psychologických jevů;

představit soustavu psychologických věd;

seznámit s vývojem a předmětem psychologie, psychologie práce a organizace;

představit specifické formy odborné psychologické činnosti;

poukázat na základní metody psychologie a psychologie práce a organizace.

Pro výklad psychických jevů, které charakterizují život člověka, je nezbytné vytvořit určitý poznatkový rámec. Představuje ho přehled základních poznatků ohistorii oboru aojeho základních přístupech ke zkoumání člověka, jak vrovině teoretické, tak aplikované. Pro účely tohoto učebního textu půjde oaplikaci psychologie voblasti hospodářské praxe.

1.1 Vznik avývoj vědecké psychologie

Psychologie jako samostatná, skutečně vědecká disciplína existuje relativně krátce: její vznik bývá spojován až skoncem 19. století.

V rozvoji aosamostatnění psychologie jako svébytné vědecké disciplíny sehrály významnou roli zvláště tyto skutečnosti:

rozvoj přírodních věd hraničících spsychologií (biologie, fyziologie, fyzika apod.) včetně jejich metodologie;

rozvoj filozofického myšlení avěd společenských (sociologie, ale ihistoriografie, etnografie, politická ekonomie, jazykověda apod.);

vývoj společenského aekonomického života, provázený technicko-ekonomickým rozvojem, který neustále narážel na problémy člověka, což přinášelo potřebu jejich řešení nejen vpraktické, ale ivteoretické rovině.

Tab. 1.1 Nástin vývoje psychologie ahlavních směrů psychologického myšlení

Počátky vědecké psychologie v souvislosti s rozvojem fyziky, biologie a se zavedením experimentu jako vědecké metody

E. H. Weber, G. Th. Fechner – psychofyzika

Experimentální psychologie, elementová psychologie, asocianismus

W. Wundt – založení Psychologického institutu v Lipsku (1879)

Gestaltpsychologie

K. Koffka, M. Wertheimer, W. Köhler

Psychoanalýza a další směry tzv. hlubinné psychologie: individuální psychologie, analytická psychologie; neopsychoanalýza

S. Freud, A. Adler, C. G. Jung;
K. Horneyová, E. Fromm, E. Erikson aj.

Behaviorismus, neobehaviorismus

J. B. Watson; C. Hull, J. Dollard, J. Guilford,
H. Eysenck aj.

Humanistická psychologie

A. Maslow, V. E. Frankl, C. Rogers, J. Allport aj.

Další psychologické směry a teorie, např. kognitivní psychologie aj.

G. Kelly, M. Rokeache, G. Miller, E. Galanter,
K. Pribram aj.

Dnešní psychologie (i když budeme uvažovat opsychologii pouze vobecné rovině) je velmi členitý vědecký obor snesmírně složitou vnitřní strukturou. Vtab. 1.1 tak uvádíme pouze výběr významnějších směrů psychologického myšlení, které považujeme za jakousi osnovu či základ psychologického myšlení.

1.1.1 Psychofyzika: předzvěst vědecké psychologie

Ještě před vznikem apostupným uznáním samostatného oboru psychologie jakožto oboru skutečně vědeckého se objevily významné snahy ohlubší poznání lidské psychiky alidského vědomí, ato svyužitím metod aprincipů fyziky. Vznikla tzv. psychofyzika– přírodovědné afilozofické zaměření na zkoumání vztahů mezi jednoduchými fyzikálními podněty apsychickými obsahy. Zabývali se jí např. fyziolog Ernst Heinrich Weber (1795–1878) či fyzik afilozof Gustav Theodor Fechner (1801–1887), autor Základů psychofyziky (Elemente der Psychofyzik, Lipsko 1860).

K významným poznatkům psychofyziky patří objevení adefinování tzv. počitkových prahů (vyjadřují minimální intenzitu podnětu určité modality, které je třeba kvyvolání počitku), rozdílových prahů (jde ominimální rozdíl intenzit dvou podnětů téže modality, který je jedinec schopen zaregistrovat jako změnu nebo rozdíl) apod. Tyto vztahy se stoupenci této orientace dokonce pokusili formalizovat pomocí matematických vzorců.

Hlavním přínosem psychofyziky pro konstituování adalší rozvoj psychologie bylo prokázání souvislostí psychického sfyzickým (např. počitkové prahy se spřibývajícím věkem zvyšují, týž účinek prokazuje fyzická únava apod.), zdůraznění aktivní role člověka vprocesu vnímání avědecký přístup ke zjišťování nových poznatků rodícího se samostatného vědního oboru– psychologie.

1.1.2 Asocianismus, experimentální psychologie– nástup vědecké psychologie

Rok 1879 je považován za rok konstituování psychologie jako nové, samostatné vědecké disciplíny. Na univerzitě vLipsku byl založen první Psychologický institut. Ujeho zrodu stál německý psycholog (původně ovšem lékař afyziolog) Wilhelm Wundt (1832–1920).

Experimentální psychologie W. Wundta navazuje na psychofyziku. Heuristickým (metodicko-poznávacím) principem německého badatele byl psychofyzický paralelismus, tedy předpoklad, že každý duševní děj má svůj fyziologický korelát azároveň, že psychické afyziologické procesy probíhají paralelně, bez vzájemného působení. Jako empirik se věnoval především poznávání základních prvků (elementů) duševního dění– počitků, emocí, pocitů, vnímání, řeči. Proto také bývá tento přístup označován jako elementová psychologie či psychologický atomismus. Jde opřístup vedený snahou najít psychické prvky– elementy –, kterými by bylo možné vysvětlit celek duševního života. Mechanismem sdružování těchto elementů do vyšších psychických celků jsou asociace– vzájemné spojování jednotlivých elementů psychiky.

Psychologický asocianismus formuloval tzv. asociační zákony (zákon podobnosti, zákon kontrastu, zákon dotyku vprostoru ačase) jako výkladový princip pro zkoumání veškerého psychického dění. Příznačné je zaměření zvláště na oblast psychologie vnímání, paměti amyšlení.

Obr. 1.1 Ebbinghausova křivka procesu zapomínání (Atkinson, 2003)

Známé jsou zvláště experimenty německého psychologa Hermanna Ebbinghause (1850–1909) spamětí, při nichž jako učebního materiálu použil tzv. smysluprosté asmysluplné slabiky. Prokázal, že množství zapamatované „látky“ je přímo úměrné stupni porozumění jejímu obsahu atím imožnosti asociování jednotlivých prvků obsahu.

V rámci elementové psychologie apsychologického asocianismu byly odhaleny zákonitosti souvislostí psychických jevů. Byly však interpretovány mechanicky, bez ohledu na systémový charakter psychické činnosti. Oba tyto dílčí směry však znamenaly ve své době výrazný přínos pro rozvoj vědecké experimentální psychologie adodnes mají své místo zvláště vpsychologii učení.

Křivka znázorňuje pokles schopnosti vybavit si informace vzávislosti na čase. Vyjadřuje fakt, že jedinec zapomíná většinu informací vprůběhu několika prvních hodin, následně se rychlost zapomínání snižuje. Tato křivka vyjadřuje zákonitosti vybavování si zapamatovaného smysluprostého slovního materiálu. Pro různý slovní materiál mohou existovat odlišné druhy křivek.

1.1.3 Gestaltpsychologie (tvarová psychologie)

Tvarová, celostní psychologie, tzv. gestaltpsychologie, představuje reakci na psychologický atomismus tehdejší elementové psychologie. K zakladatelům ahlavním představitelům patří zejména německý psycholog Max Wertheimer (1880–1943) zuniverzity vGöttingenu aKurt Koffka (1886–1941) aWolfgang Köhler (1887–1970) zuniverzity vBerlíně. Tito psychologové zpochybnili základní axiomy asociační psychologie apostavili se proti pojetí myšlení jako asociování (propojování) představ.

Výchozí myšlenkou tvarové psychologie je předpoklad, že psychické celky (struktury) nejsou vytvářeny spojováním (asociováním) jednotlivých prvků (elementů), nýbrž že to jsou celky strukturně uspořádané od samého počátku (Gestalt). V tomto smyslu není tedy vjem syntéza jednotlivých počitků, ale specifický kognitivní (poznávací) celek. Tvaroví psychologové např. pomocí experimentů spřímkami abody, sfigurou apozadím prokázali, že člověk tíhne ke spojování rozpojeného, ve zcela náhodně umístěných bodech má tendenci vidět určitý význam, že je mu vlastní tendence ktzv. „dobrému tvaru“. Těmto „dobrým strukturám“ vně jedince pak mají odpovídat iurčité struktury vjeho mozku: tzv. princip izomorfismu. „Postulát bezprostřednosti“ představuje předpoklad, že jedinec je při vzniku kognitivních tvarů pasivní, tj. „nalézá“ je hotové kolem sebe ivsobě.

Tvaroví psychologové např. zjistili, že tvary vystupují jako určité vyčleněné, uzavřené figury na nestrukturovaném pozadí, vprocesu vnímání ivpaměti tendují (v případě objektivní neuzavřenosti) kuzavření, k„dobrému“ tvaru, kpregnantnosti– viz obr. 1.2. Povšimněte si rozdílu mezi tím, co na obrázku vidíme, atím, co zde skutečně je. Vidíme bílý čtverec položený na čtyřech černých kruzích uspořádaných do čtverce, ve skutečnosti jsou však na obrázku pouze čtyři kruhové tříčtvrtinové výseče.

Obr. 1.2 „Dobrý tvar“, „otevřená figura“

Ke skupině gestaltistů patří také další významný německý psycholog, Kurt Lewin (1890–1947), který principy tvarové psychologie přenesl později ido sociální psychologie ve své teorii sociálních polí.

Pojem pole převzal K. Lewin zfyziky, aby dokázal lépe vysvětlit vztahy mezi člověkem asituací, vníž se nachází. Cílem bylo zdůraznit souvislost prožívajícího subjektu aprožívaného vnějšího světa avtomto rámci osvětlit smysluplnost lidského chování. Vpoli působí síly znázorněné vektory, vycházející jednak zosoby (potřeby), jednak zokolí (pobídky). Chování člověka pak charakterizuje vzorec V = f (L) = f (P, U), vněmž osobní prostředí je U, životní prostředí je L, osoba je P, chování je V. Vpoli jsou přítomny různé cílové objekty srůznou relativní valencí, které mají povahu výzvy, přitahují (pozitivní valence) nebo odpuzují (negativní valence). (Nakonečný, 1997)

Tím, že se gestaltpsychologie zabývala otázkami vnímání, posléze také myšlením aještě později iproblematikou řešení problémů, významně přispěla kteorii poznání. Místo produkce asociací (asocianismus) však zdůraznila roli strategie myšlení (myšlení jako řízeného procesu) avýznam intence, zaměření myšlenkové činnosti. Procesy vnímání, myšlení, řešení problémů, cítění idalší psychické procesy chápe jako proces aktivního utváření určitých struktur.

Köhler na základě experimentů se šimpanzi vobdobí první světové války formuloval princip „vhledu“ (insight), jakožto náhlého pochopení či vyřešení problému. Podstatou „vhledu“ je nové uspořádání struktury vztahů vdané problémové situaci, nové uspořádání struktury podnětového pole.

Köhler prováděl experimenty voblasti učení. Např. umístil šimpanze do uzavřené místnosti ana strop zavěsil banány jako odměnu. Pokus spočíval vtom, že vmístnosti byly kdispozici různé předměty, jichž mohlo pokusné zvíře využít ke stavbě konstrukce umožňující mu dosáhnout na odměnu– atedy sníst banány. Vjednání zvířat byl patrný vhled do situace, nejednalo se tedy jen onáhodné pokusy aomyly.

V rámci této teoretické koncepce vznikly také některé pojmy, které natrvalo vešly do psychologie tvořivosti. Patří knim především výše zmíněný tzv. „aha-efekt“ neboli „vhled“. Jde onáhlé, jakoby ničím nevysvětlitelné proniknutí kpodstatě řešeného problému, nalezení cesty kjeho vyřešení.

V rámci tvarové psychologie byl také důkladně zkoumán proces řešení problému. Problém je zde přirovnáván ktzv. otevřené figuře (viz obr. 1.2). Řešení problému má pak podobný charakter jako setkání stakovou otevřenou figurou: její otevřenost vyvolává určité vnitřní napětí, které se subjekt snaží odstranit; doplní tedy scházející části. Uplatňuje přitom myšlenkové operace analýzy, restrukturace, variace. K řešení může subjekt dospět náhodou, učením nebo vhledem. Za zajímavé lze považovat nálezy tvarových psychologů, které naznačují, že tvůrčí osobnosti nacházejí zálibu vasymetrii avneuspořádanosti. Od těchto adalších zjištění vedla již vprvní polovině 20. století cesta ke snahám některých tvůrčích pedagogů poskytovat žákům astudentům škol určitou volnost ve školní astudijní činnosti.

Hlavní přínos tvarové psychologie spočívá ve zdůraznění celostnosti psychických procesů vprotikladu kpsychologickému atomismu. Kritizován však bývá její předpoklad, že výše zmíněné zákonitosti vnímání mají jakousi vrozenou podstatu ajsou nezávislé na individuální zkušenosti člověka.

Vsoučasnosti se sgestaltpsychologií setkáváme vpraxi zejména voblasti terapie– tzv. gestalt terapie, která je zaměřena na uvědomění si celé osobnosti (rozšířením vědomí prostřednictvím fantazie) propracováním nevyřešených konfliktů aobjevením těch stránek jedincova bytí, které jsou blokovány vědomím. Důraz je kladen na uvědomění si vlastních pocitů achování vdaném okamžiku. (Atkinson, 2003)

1.1.4 Psychoanalýza adalší směry tzv.hlubinné psychologie

Psychoanalýza je jedním ze tří nejvlivnějších současných psychologických směrů. Jejím tvůrcem azakladatelem je moravský rodák Sigmund Freud (6. 5. 1856, Příbor na Moravě– 23. 9. 1939, Londýn). Ve Vídni, kam se přestěhoval srodiči, vystudoval neurologii apsychiatrii.

Freud se jako lékař nejdříve věnoval organickým chorobám nervové soustavy, zvláště hysterii. Ve Francii se seznámil shypnózou, resp. shypnotickou sugescí jako metodou léčení hysterie (neuróz). Freud formuloval tezi, že hysterikové jsou nemocní potlačenými vzpomínkami– vhysterii se uplatňují potlačené afekty, které se transformují vnevědomé příznaky (Nakonečný, 1998). Hypnózu pak aplikoval jako postup, jehož pomocí lze od nemocného jedince získat informace ovzniku jeho symptomu– chorobného příznaku. Tyto informace pacient vbdělém stavu nedovede podat zpravidla vůbec nebo jen velmi nedokonale. Metodu hypnózy však Freud na základě svého přesvědčení onadměrné sugestivnosti této metody posléze nahradil jiným postupem: vyzval pacienta, aby volně asocioval, tj. aby vypověděl vše, co ho napadne, bez jakékoli autocenzury. Základním předpokladem úspěchu této metody byla ovšem naprostá upřímnost pacientovy výpovědi. Tak se formovala psychoanalýza jako metoda léčení psychických poruch.

Význam psychoanalýzy ajejí přínos pro celkový rozvoj psychologie spočívá zejména vtom, že Freud svým pojetím psychiky vnesl do psychologie vývojový přístup: psychika není statickým, jednou provždy daným systémem, ale souborem dynamických, včase proměnlivých avyvíjejících se vlastností. Poznání psychiky člověka, zvláštností jednotlivých funkcí ipsychiky jako celku předpokládá poznání podmínek akonkrétních forem utváření jeho osobnosti.

Zásadní Freudovo obohacení psychologické teorie představuje fenomén nevědomí.

Idea nevědomí se objevuje již od dob antické filozofie. Do psychologie ji však zavedl atento fenomén systematicky rozpracoval právě až S. Freud, který psychoanalýzu sám definoval jako „vědu onevědomí“.

Pod pojmem „nevědomí“ je možné si představit:

1. aktivitu nebo psychický stav, jejichž příčin si jedinec není vědom;

2. momentální ztrátu vědomí, např. vkómatu;

3. oblast iracionální dynamiky duševního dění, která vzniká obvykle ztendencí jedincem potlačených. (Nakonečný, 1998)

Freud objevil mimořádnou závažnost nevědomých složek psychiky vcelkovém psychickém dění. Na regulaci chování aprožívání člověka, které je řízeno jeho psychikou, se podílí nejen její vědomé, ale ipředvědomé anevědomé složky.

Mezi „povrchovými“ vědomými a„hlubinnými“ nevědomými vrstvami psychiky podle něj existuje ještě vrstva předvědomých psychických obsahů. Jednotlivé vrstvy se vzájemně liší nejen svým obsahem, ale také přístupností aempirickou uchopitelností– jak pro jedince samotného, tak pro vnějšího pozorovatele. Vědomí je pro nás snadno přístupné– představuje to, co si právě uvědomujeme. Předvědomí obsahuje informace, které jsme si schopni uvědomit, pokud chceme. Obsah nevědomí je však poznatelný pouze zprostředkovaně– zneuvědomovaných projevů vchování člověka (např. gestikulace), zchybných úkonů, neuróz– asymbolicky se také odráží vnašich snech. Freud se proto věnoval ve svých výzkumech ivýkladu snů.

Původní přírodovědná Freudova orientace se výrazně projevila ve výkladu pudů, které chápe jako jakousi „pružnost“ všeho živoucího, jako snahu obnovit dříve existující situaci, která byla zrušena zásahem zvenčí (Freud, 1990). Svými spekulativními úvahami došel Freud ke koncepci dvou hlavních „pružností“– zdrojů veškeré energie člověka. Energii směřující ksebezáchově auchování druhu představuje pud sexuální– eros (energii tohoto pudu nazval Freud libidem), proti němu pak pracují síly destruktivní aagresivní, pud smrti– thanatos. Veškeré lidské chování je pak vpodstatě výsledkem transformace– přeměny avyužití energie těchto dvou pudů.

Biologizace člověka ajeho transformace na „uzlíček pudů“ vynesla Freudovi více či méně oprávněnou kritiku. Je však třeba zdůraznit, že jeho teorie psychosexuálního vývoje, ve své době zcela nová, upozornila na významnou roli lidské sexuality vutváření afungování jeho psychického aparátu.

Vsouvislosti svývojem jedince se uFreuda setkáváme spojmem oidipovský komplex či konflikt (název nese dle řecké báje okráli Oidipovi, který zabil svého otce aoženil se pak se svou matkou). Ten představuje erotický vztah dítěte krodiči opačného pohlaví, provázený pocity viny asoučasně žárlivosti na rodiče stejného pohlaví. Literárně byl tento fenomén zpracován např. Shakespearem vdivadelní hře Hamlet.

Další přínos psychoanalýzy, na který zde chceme upozornit, představuje originální strukturní model rozvrstvení osobnosti člověka formou tří funkčních systémů: „Ono“ (id)– „Já“ (ego)– „Nadjá“ (superego).

V substruktuře id („Ono“) vládnou pudy aprincip slasti, který se substruktura ego pokouší nahradit principem reality. „Ono“ tedy představuje vášně, zatímco „Já“ reprezentuje rozum auvážlivost. „Ono“ je zcela nevědomé, zatímco „Já“ zahrnuje jak vědomé, tak nevědomé složky.

Ego („Já“) funguje na principu reality. Představuje jakousi „střední“ rovinu dané struktury, reprezentuje zkušenosti jedince, vyvíjí se především ze sféry vnímání, tj. je vázáno na realitu jeho vnějšího světa– světa vnímaného subjektivně. „Já“ se také snaží oprosazení vlivu tohoto světa na „hlubší“ rovinu struktury psychického aparátu, na „Ono“, které je plně nevědomé.

Třetí substrukturu psychického aparátu osobnosti představuje superego („Nadjá“). To reprezentuje zvnitřněné hodnoty amorálku společnosti, obsahuje svědomí jedince aideální ego. Tato substruktura je podle Freuda výsledkem vývoje jedince vpodmínkách dlouhé dětské bezmocnosti, závislosti na sociálním prostředí, zvláště na rodičích (viz obr. 1.3).

Obr. 1.3 Osobnostní subsystémy adynamika osobnosti podle S. Freuda (Nakonečný, 1995)

Pokud jsme puzeni id kněčemu zakázanému, základním obranným mechanismem je pro nás, podle Freuda, vytěsnění těchto myšlenek do nevědomí. Problematice obranných mechanismů se pak ve své práci více věnovala Freudova dcera Anna Freudová. Mezi obranné mechanismy ega pak kromě vytěsnění zařadila např. negaci (popření skutečnosti, se kterou se nemůžeme vyrovnat), racionalizaci (pro nás přijatelné vysvětlení problému), regresi (návrat do vývojově nižších způsobů chování– např. dětinská reakce) aprojekci (promítáme si nežádoucí nebo problémové projevy, charakteristiky, přání či představy do druhých osob).

Sexuální pud je vrámci klasické psychoanalýzy považován iza hlavní zdroj tvořivosti člověka. Společenskými omezeními (sociálními, případně iprávními normami) jsou jeho nevázané projevy blokovány ajeho energie se pak přesouvá (sublimuje) do jiných, společensky přijatelných oblastí aforem. Freud si všímá itoho, jaký užitek tvořivá činnost člověku přináší: je jakousi kompenzací toho, čeho člověk nemůže dosáhnout vživotě. Jako příklady uvádí „čest, moc, bohatství, slávu alásku žen“ (Freud, 1991, s.266). Upozorňuje tak ina významnou abreaktivní, psychohygienickou funkci tvořivosti.

Psychoanalýza Sigmunda Freuda znamenala– přes řadu sporných momentů, zvláště pak nepřiměřené zdůrazňování biologických aspektů– významný přínos pro rozvoj psychologie především celistvým pojímáním psychiky vjejím vývojovém adynamickém kontextu aupozorněním na významnou roli nevědomých vrstev psychiky ajejich podílu na řízení veškerého chování aprožívání člověka.

Dalšími psychoanalyticky orientovanými teoriemi, které navazují na klasickou psychoanalýzu S. Freuda, jsou individuální psychologie A. Adlera aanalytická psychologie C. G. Junga.

Zakladatelem tzv. individuální psychologie je Alfred Adler (1870–1937), vídeňský psychiatr, žák anásledovník S. Freuda, se kterým se však posléze názorově rozešel.

Adler popřel Freudovu tezi osexualitě jako dominující síle vduševním životě člověka. Místo sexu zdůraznil význam usilování člověka po moci ajeho společenského citu. Jeho učení opocitu méněcennosti (Minderwertigkeitsgefühl– „komplex méněcennosti“) podchytilo mnoho otázek, mj. „ženské hnutí“, otázky společenských tříd ajejich vlivu na psychiku člověka, na vznik pocitu méněcennosti azněj vyplývajících reakcí. (K lepšímu pochopení Adlerovy teorie může přispět znalost skutečnosti, že sám byl tělesně postižen.) Adler chtěl– podobně jako Freud– zjistit ústřední, dominantní motiv lidského života, chtěl poznat ducha, který panuje ve všech lidských projevech avytváří kulturu, morálku, vědu, umění.

Společenský cit chápal Adler jako způsobilost jedince ke společnosti, jako schopnost „očima jiného vidět, ušima jiného slyšet, srdcem jiného cítit“. (Adler, 1935)

Adler se ve své individuální psychologii nezabýval dispozicemi člověka, vpodstatě popíral význam zděděných, vrozených předpokladů jedince. Podle jeho teorie si všichni přinášíme na svět stejné nebo velice podobné vlohy (až na pár případů poruch), úroveň jejich rozvoje je vlastně mírou jejich vytrénovanosti, která je určována pouze mírou mocenského úsilí jedince. Tato teorie dávala Adlerovi ajeho stoupencům velký, avšak nereálný pedagogický optimismus. Představovala pochopitelnou reakci na tehdy převládající názor, že vše osudově záleží na vrozených, zděděných předpokladech– dispozicích.

Adlerova individuální psychologie není tedy psychologií dispozic, ale je psychologií pozic: zkoumá postavení (pozici) člověka ve společnosti azjišťuje, jakými cestami azpůsoby realizuje své úsilí po moci. Pojímá jedince jako aktivní, zaměřenou, jednotným životním plánem vedenou bytost. Člověk je součástí společnosti, nemůže být tedy zkoumán jako izolovaný jedinec. Naopak uAdlera nacházíme zdůrazňování předního postavení společnosti před lidským jedincem. Konečným cílem jeho teorie mělo být usmíření člověka-jedince se společností (Čečetka, 1936). Adlerova individuální psychologie nedoznala takového ohlasu jako Freudova psychoanalýza, byla však inspirativní pro studium různých poruch sociálního chování (Nakonečný, 1998).

Analytická psychologie jako další směr hlubinné psychologie (zdůrazňující nevědomé prvky psychiky) byla založena švýcarským psychiatrem apsychologem Carlem Gustavem Jungem (1875–1961). C. G. Jung byl dalším zvýborných adnes pravděpodobně nejznámějších žáků Sigmunda Freuda.

Podobně jako Adler, iJung se názorově rozešel sFreudem ajeho psychoanalýzou, především ve snaze zmírnit některé názory svého učitele aučinit je společensky přijatelnějšími. Rozšířil Freudovu teorii nevědomí: kromě nevědomí individuálního rozeznává ještě tzv. kolektivní nevědomí, které představuje jakési duchovní dědictví lidstva, souhrn veškeré lidské paměti znovuzrozené vkaždém jedinci.

Fenomén kolektivního nevědomí je vJungově pojetí spojen stzv. „archetypy“ (řec. archaios– starý, původní; typos– postava, vzor). Jde otakové obsahy nevědomých vrstev psychiky, které „nelze popsat jako individuální získané vybavení. Tyto obsahy mají jednu význačnou zvláštnost, atou je jejich mytologický charakter. Je tomu tak, jako by patřily ke vzoru… který je vlastní lidstvu obecně. Patří obecně lidstvu, aproto mají kolektivní povahu“. (Jung, 1993, s.49.) Mezi archetypy patří matka, otec, slunce, hrdina, bůh asmrt.

C. G. Jung vypracoval také novou metodu diagnostiky obsahu nevědomí– tzv. asociační experiment.

Při asociačním experimentu se pacientovi vrychlém sledu předříkávají určitá slova ajeho úkolem je na tyto podněty reagovat prvním slovem či myšlenkou, která jej nejdříve napadne (která se asociuje). Diagnosticky významný je nejen obsah asociací, ale také např. nápadné prodloužení reakčního času uněkterých podnětových slov, výrazný emocionální doprovod asociací apod. (blíže viz např. Souček, 1926).

Jung významně obohatil psychologickou typologii člověka. Jako kritérium pro rozlišení typů osobnosti použil vztah jedince kvnějšímu světu (zvláště kdruhým lidem) aksobě samému. Introvertní typ představuje osobnost spíše uzavřenou, zaměřenou více na své nitro, na své vlastní problémy, naopak typ extravertní je orientován spíše navenek, na druhé, na kontakty slidmi.

Podnětný je rovněž další Jungův přínos ktypologii. Podle dominance jedné ze čtyř duševních funkcí (viz obr. 1.4) rozlišoval jedince převážně smyslové, kteří berou věci tak, jak jsou, akteří prožívají vždy právě přítomnou chvíli; jedince převážně intuitivní, spoléhající se na tušení, inspiraci ana „šestý smysl“; jedince převážně citové, kteří přisuzují hodnotu lidem audálostem; akonečně na jedince převážně rozumové, racionální, kteří jednají především na základě logického aanalytického myšlení (Smithová, Raeper, 1994).

Jung ve svém studiu struktury afunkcí psychického aparátu rozlišil ektopsychické funkce (vrstvy), které představují jakýsi nástroj, systém orientace jedince ve vnějším prostředí (světě), afunkce (vrstvy) endopsychické, které zprostředkovávají vztahy mezi vědomím apředpokládanými procesy (a obsahy) vnevědomí. V ektopsychické sféře pak rozlišil (Jung, 1993, s. 49):

1. Vnímání, které člověku zprostředkovává pozorovatelná fakta vnějšího světa: „Vnímání mi říká, že něco je.“

2. Myšlení, které nám „ve své nejjednodušší formě říká, co věc je. Dává věci jméno. Připojuje pojem, protože myšlení je vnímání aúsudek“.

3. Cítění, které nás „informuje pomocí svých citových odstínů ohodnotách věcí“, otom, „zda je věc přijatelná nebo příjemná či ne“.

4. Intuici, „jakýsi druh věštění, druh zázračné schopnosti, díky které vidíte za roh, což ve skutečnosti nemůžete udělat, ale ona to udělá za vás avy jí důvěřujete“. Jde ofunkci, která se plně uplatní vždy vnové, neznámé situaci, pro jejíž úspěšné zvládnutí či řešení nemá daný jedinec vypracované vzorce jednání.

Obr. 1.4 Ektopsychické funkce podle C. G. Junga (Jung, 1993)

Upozornění na roli intuice vtvořivosti má nepochybně isvůj praktický význam. Všechny uvedené funkce se ovšem vzájemně doplňují, podporují (vždyť tvoří jeden psychický systém), ale– podle Junga– přece jen lze pozorovat, že člověk některou znich preferuje. Uvedené funkce tvoří párové protiklady, jakési póly dvou dimenzí, jejichž činnost (a tedy i„příklon“ jedince kjedné zfunkcí) je zajišťována energií „Já“ (ego), které je „uprostřed“, jakoby za nimi (obr. 1.4). Energii „Já“ (ego) chápe Jung jako sílu vůle, resp. intence.

Síla vůle však ovládá tyto čtyři ektopsychické funkce jen do určité míry aiony mají svou vlastní specifickou energii. Nemůžeme si například říci: „Nebudu myslet.“ Tak lze mezi lidmi odlišit jedince, unichž dominuje specifická energie myšlení– jde omyšlenkový, racionální typ; ujiných má naopak převahu energie cítění– mluvíme ocitovém, prožívajícím typu; apodobně utvořivého jedince lze předpokládat dominanci intuice– jde ointuitivní typ.

Na tomto principu je založen známý ačasto vpersonální oblasti využívaný osobnostní dotazník MBTI (Myers–Briggs Type Indicator) amerických psycholožek I. Myersové aK. Briggsové. Základní Jungovy dimenze extroverze–introverze (označované vdotazníku jako E aI), které představují postoje, dále myšlení–cítění (T aF) aintuice– smyslové vnímání (N aS) jsou vtomto dotazníku doplněny odimenzi usuzování–vnímání (J aP). Zkratky pocházejí zanglických názvů jednotlivých dimenzí: T– thinking, F– feeling, N– intuition, S– sensing, J– judging, P–perceiving. Podle autorek lidé využívají všech čtyř kognitivních funkcí, ale vrůzné míře. Písmeno, které je umístěno jako první, označuje dominantní funkci, poslední značí její opak.

Ve svém souhrnu pak kombinace jednotlivých dimenzí představují celkem šestnáct osobnostních typů (viz tab. 1.2).

Tab. 1.2 Osobnostní typy podle Myers–Briggs Type Indicator (Čakrt, 2003)

Smyslové typy spřevahou

Intuitivní typy spřevahou

myšlení

cítění

cítění

myšlení

Introvertní typy usuzující

ISTJ

ISFJ

INFJ

INTJ

Introvertní typy vnímající

ISTP

ISFP

INFP

INTP

Extrovertní typy vnímající

ESTP

ESFP

ENFP

ENTP

Extrovertní typy usuzující

ESTJ

ESFJ

ENFJ

ENTJ

Freudova psychoanalýza, Adlerova individuální psychologie iJungova analytická psychologie společně představují– jak již bylo uvedeno– hlubinnou psychologii. Důvodem pro toto označení je zdůraznění azaměření na hlubinné, nevědomé vrstvy psychické činnosti, které se spolu svědomými složkami psychiky podílejí na řízení aregulaci veškerého prožívání achování člověka; navzdory tomu, že si jejich existenci ani působení běžně neuvědomujeme. V tomto zaměření hlubinné psychologie lze také spatřovat její význam pro rozvoj moderní psychologie.

Neopsychoanalýza představuje teoretickou koncepci navazující na klasickou psychoanalýzu Sigmunda Freuda. Ve srovnání sní však ve větší míře akceptuje význam sociálních determinant utváření psychiky, resp. osobnosti člověka. Zvláštní pozornost věnuje často protikladnému působení vrozených, pudových tendencí jedince avnějších, socializačních technik užšího rodinného iširšího celospolečenského prostředí. K jejím představitelům patří K. Horneyová, E. Fromm, E. Erikson adalší.

U nás byl aje ve větší míře znám díky překladům zejména Erich Fromm, vjehož díle se setkáváme skategorií odcizení, protikladnou orientací na konzum versus produktivní bytí, se strachem ze svobody apod., viz Umění milovat (1966), Člověk apsychoanalýza (1967), Strach ze svobody (1993), Mít, nebo být (1994), Umění být (1994).

Vsoučasnosti se využívá psychoanalýza především vterapeutické oblasti, kde jejím cílem je přivést do vědomí konflikty (potlačené emoce amotivy), aby mohly být zpracovány racionálnějším způsobem. Využívá se jak metody volných asociací, tak analýzy snů. (Atkinson, 2003)

Nabízí se otázka, jak využít podněty psychoanalýzy vhospodářské praxi. Její užití vidíme vpřijetí myšlenky nevědomých motivů chování, tedy že ne vždy dokážeme přesně určit příčiny chování určitého člověka. Důvody, kterými lidé ospravedlňují své jednání, mnohdy nejsou pravými motivy jejich chování. Pravé motivy jejich jednání můžeme odhalit spíše zprojevů, které jsou nezáměrné, lidé je uskutečňují bezděčně anemají je tolik pod vědomou kontrolou. Proto je důležité pozorovat neverbální projevy člověka– mimiku, gestikulaci apod., nejrůznější přeřeknutí adalší nezáměrná vyjádření. Mohou nám často prozradit očlověku mnohem více, než je sám ochoten dát najevo. Navíc si lidé mnohdy ani sami nebývají svých motivů vědomi.

1.1.5 Behaviorismus

Behaviorismus je věda ochování. Představuje druhý ze tří hlavních proudů psychologického myšlení. Zatímco vcentru pozornosti hlubinné psychologie jsou především vědomé, resp. nevědomé psychické obsahy aprocesy, behaviorismus, který vznikl ve Spojených státech, se zaměřuje především na pozorovatelné projevy– na chování.

Kpodmínkám vzniku behaviorismu patřilo poznání, že psychická činnost má reflexní povahu. Jeho proklamované tvrzení „jen pozorovatelné je skutečně vědecké“ ovlivnil do značné míry filozofický pozitivismus, vté době rozšířený vUSA. Jeho významnou charakteristikou je, že vychází pouze zobjektivně daného: „pozitivní“ znamená především „skutečné, určité, dané“ (Höffding, Král, 1946, str. 226).

Vzniku behaviorismu na počátku 20. století předcházela řada významných podnětů. Je možné připomenout francouzského filozofa R. Descarta ajeho popis reflexního pohybu, českého fyziologa J. Prochásku sreflexním pojetím činnosti nervové soustavy adalší. Bezprostředně však behaviorismus navázal na reflexologii ruských vědců– fyziologa I. M. Sečenova (1829–1905) aneurologa, psychiatra apozději psychologa V. M. Bechtěreva (1857–1927). Významný podíl na vzniku behaviorismu ajeho konstituování jako specifické psychologické teorie měl idalší ruský fyziolog I. P. Pavlov (1849–1936).

Zmínění badatelé svými výzkumy na poli neurofyziologie došli kpoznání, že duševní jevy jsou mozkovými reflexy, které mají své vnější příčiny ajež je možné redukovat na svalový pohyb. Bechtěrev vytvořil novou vědu zaměřenou na zkoumání reflexů, naopak zcela zavrhl introspekci jako metodu nevědeckou. Novou vědu nazval nejprve reflexologie, později objektivní psychologie. Pavlov, který se také zabýval reflexní činností nervové soustavy, popsal vytváření tzv. podmíněných reflexů (tj. reflexů nikoli vrozených, ale naučených) arozpracoval fyziologii učení.

Zakladatelem behaviorismu byl americký psycholog John Broadus Watson (1878–1958). Základy své nové koncepce formuloval již vroce 1912. Vyšel zexperimentální práce se subhumánními živočichy (zvláště skrysami), zodmítání introspekce jako metody nevědecké, zodmítání pojmů vědomí, nevědomí, pud, myšlenka apod., tedy všeho, co není dáno bezprostředně, co není přímo pozorovatelné. Sám definoval behaviorismus přibližně takto: jde opřírodní vědu, která si všímá celého spektra lidských způsobů přizpůsobování se; jde ozaměření se na otázky, co živý tvor dělá od rána do večera aod večera do rána (Pardel, 1982). Má-li tedy být– podle Watsona– psychologie skutečnou, tj. pozitivní vědou, musí se držet schématu S–R (S– stimul, podnět; R–reakce, odpověď), tj. musí studovat vztahy objektivně registrovatelných nebo pozorovatelných reakcí jedince na stimuly (podněty), které tyto reakce vyvolávají (viz obr. 1.5a).

Obr. 1.5 Základní schéma a) klasického behaviorismu; b) neobehaviorismu

Schéma klasického behaviorismu vyjadřuje více, než je na první pohled zřejmé. Především– ztrácí se zde zcela osobnost člověka, která je redukována pouze na své vnější, pozorovatelné či měřitelné projevy. Například dispozice jedince zůstávají zcela mimo pozornost behavioristů. Watson uvedl doslova: „Pro nás neexistují žádné instinkty, tento pojem vpsychologii nepotřebujeme, behaviorista rozlišuje pouze vrozené chování (dýchání, cirkulaci krve apod.), ostatní je naučené chování, tedy iinstinkt je výsledkem cviku.“ A dále– přímo kotázce dědičnosti: „Dítě, které mělo předky kováře, nemá pravou ruku větší než levou.“ (Pardel, 1982, s. 57.)

„Watson r. 1925 ve své práci Behaviorismus uvádí: ,Dejte mi tucet zdravých, dobře rostlých dětí avlastní specifický svět, vněmž bych je vychovával, ajá vám ručím za to, že zkteréhokoli znich vychovám specialistu podle vlastní volby.‘“ (Cit. dle Smithová– Raeper, 1994, s. 27)

Profesor Harry F. Harlow (Wisconsin, USA) ve svých experimentech sopicemi Macacus rhesus prokázal, že umláďat vychovávaných bez matek dochází ktěžkým poruchám sexuálního chování: samečci se jeví jako „sexuálně beznadějní“, samičky navíc– stanou-li se matkami– se ke svým mláďatům chovají mimořádně „nemateřsky“, tj. odmítají je, bijí je… (podle Matějček– Langmeier, 1981, s. 125n.). Zjednodušeně lze tato zjištění považovat např. za zpochybnění existence „mateřského pudu“ apotvrzení významu učení– včetně učení se mateřskému chování.

Přínos behaviorismu kcelkovému rozvoji psychologického myšlení spočívá především ve zdůraznění významu vnějších, zvláště sociálních podmínek utváření aprojevů osobnosti člověka avpropracování psychologických zákonitostí procesů učení. Zásluhou behaviorismu dochází také kširšímu uplatnění experimentu vpsychologii.

K představitelům neobehaviorismu patří C. Hull, J. Dollard, N. Miller, A. Bandura, R. Cattell, J. Guilford, H. Eysenck adalší.

1.1.6 Humanistická akognitivní psychologie

tendence snažit se oosobní uspokojení vlásce, sexu asebepoznání;

tendence ksebeomezující adaptaci, jejímž smyslem je zachování jistoty;

tendence ksebevyjádření akreativnímu naplnění;

tendence kintegraci či stvrzení řádu. (Šplíchal, 1983, s. 165)

1.1.7 Syntetické pojetí

1.2 Soustava psychologických disciplín apředmět psychologie

1.2.1 Soustava psychologických disciplín– struktura psychologie

Obr. 1.6 Struktura psychologických disciplín

1.2.2 Předmět psychologie

1.3 Vývoj apředmět psychologie práce aorganizace

1.3.1 Vznik avývoj psychologie práce aorganizace

zavést technicky, resp. technologicky zdůvodněné pracovní operace včetně jejich normativního zabezpečení (vytvoření auplatnění norem spotřeby času);

vybírat pro každou práci optimálně kvalifikované pracovníky, které je nezbytné pro jejich pracovní činnost připravit odpovídajícím výcvikem aškolením;

věnovat maximální pozornost organizačnímu zabezpečení práce;

dbát na optimální dělbu práce iodpovědnost mezi vedením avýkonnými pracovníky (dělníky).

Psychotechnika

Psychologie organizace

1.3.2 Psychotechnika– poradenská psychologie práce

1.3.3 Human relations– sociální psychologie práce

Bylo zjištěno, že pracovníci zexperimentálního pracoviště pociťují jako uznání, že byli vybráni pro výzkum. Vnímali tuto skutečnost jednak jako potvrzení toho, že je vedení podniku pokládá za důležité, jednak jako výraz zájmu vedení podniku ozlepšení jejich pracovních podmínek.

Mezi pracovníky experimentálního pracoviště navzájem imezi nimi ajejich vedoucím– mistrem– se působením nových podmínek práce utvořily nové, příznivější pracovní iosobní vztahy.

Nová, intenzivnější avyšší úroveň sociálního styku anové, příznivější vztahy mezi pracovníky pracoviště byly faktorem vyššího uspokojení zpráce.

Označení „hawthornský efekt“ se dnes užívá pro vyjádření skutečnosti, že někdo pracuje zvláště usilovně proto, že si váží příležitosti účastnit se něčeho nového, zvláštního, významného.

1.3.4 Inženýrská psychologie aergonomie

1.3.5 Psychologie organizace

Psychologická (sociální) atmosféra bývá často pokládána za nejvýznamnější podmínku efektivnosti organizace.

Nejdůležitějším činitelem jejího utváření je vrcholový management organizace.

Vzorce chování apostoje vrcholového vedení jsou pak napodobovány na všech stupních řízení– šíří se odshora dolů.

Na tvorbu podnikové atmosféry má vliv především koncepce řízení přijatá vrcholovým vedením.

vytváření plošších organizačních struktur, tj. struktur srelativně nižším počtem jednotlivých řídicích úrovní;

přenos pravomocí voblasti řešení problémů arozhodování znejvyšších úrovní řízení směrem dolů kjednotlivým týmům;

rozbití funkčních impérií;

posilování neformálních vztahů avazeb mezi spolupracovníky, ato nejen vhorizontálních, ale ive vertikálních vztazích.

1.3.6 Předmět adílčí oblasti psychologie práce aorganizace

1.4 Zaměření aformy odborné psychologické činnosti

výzkum;

expertiza;

poradenství;

klinické přístupy.

1.4.1 Psychologický výzkum

stanovení metod získávání výzkumných dat;

stanovení vzorku zkoumaných osob;

stanovení způsobu zpracování avyhodnocení výzkumných dat.

1.4.2 Psychologická expertizní činnost

stanovení metod získávání výzkumných dat;

stanovení vzorku zkoumaných osob;

stanovení způsobu zpracování avyhodnocení výzkumných dat.

1.4.3 Psychologické poradenství

1.4.4 Klinické přístupy

1.5 Metody psychologie, psychologie práce aorganizace

1.5.1 Pozorování

introspekce– pozorování vlastních psychických stavů aprocesů (pozorování zaměřené na sebe sama, vlastní duševní procesy);

extrospekce– pozorování vnějších, objektivních projevů druhých lidí, tj. pozorování orientované mimo sebe sama. (Klasický behaviorismus například introspekci jako metodu nevědeckou odmítal.)

pozorování nezúčastněným pozorovatelem– subjekt pozorování se děje nijak neúčastní, pouze jej sleduje, ato tak, aby pozorovaný děj co nejméně ovlivňoval, či dokonce narušoval pouhou svou přítomností;

pozorování zúčastněné– pozorovatel je „součástí“ děje, pozoruje jej „zevnitř“; stává se např. členem pracovní skupiny, kterou pozoruje.

A

1

2

3

B

4

5

6

C

1.5.2 Experiment

přirozený (v přirozených podmínkách);

laboratorní.

skupina experimentální, tj. skupina osob, která prochází změnami experimentálních podmínek;

skupina kontrolní, uníž se výchozí podmínky nemění.

1.5.3 Dotazování

otázky identifikační– obsahují především sociologická data typu: pohlaví, věk, vzdělání, pracovní zařazení apod.;

otázky úvodní či motivační– jejich smyslem je poskytnout dotazovanému informaci ocílech výzkumu, navodit jeho zájem apod.;

otázky kontrolní (verifikační)– jejich posláním je umožnit posouzení spolehlivosti (upřímnosti, pravdivosti) výpovědi respondenta na otázky výzkumné.

1.5.4 Psychologické testy

1.5.5 Škály

1.5.6 Sociometrie

1.5.7 Studium objektivních materiálů

1.5.8 Studium průběhu avýsledků pracovní činnosti

1.5.9 Profesiografie

1.5.10 Metody psychologické intervence avýcviku

1.6 Shrnutí aotázky

Otázky anáměty kdiskusi