Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miroslav Bobek

Zoopisník Miroslava Bobka

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 6882. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Grafický návrh obálky a knižního bloku TypoText, s. r. o.,
spolupráce Štěpán Kotrba
Úprava fotografií, sazba obálky
a knižního bloku Marek Václavík
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2018
Text © Miroslav Bobek, 2018
Fotografie © Tomáš Adamec, Zoo Praha; Miroslav Bobek;
Arthus Boutin, Groupe Thoiry – Safari de Peaugres; Cincinnati
Zoo & Botanical Garden; Rohan Cleave, Melbourne Zoo, Australia;
Depositphotos.com/stillfx; Mike Endres; George Frandsen,
Poozeum; Freud Museum London; Martin Frouz; Terence Fuh Neba,
WWF; Petr Hamerník, Zoo Praha; Jirka Houska; Sophien Kamoun;
Jaroslav Karda, Zoo Praha; Alessandro De Maddalena;
Paul E. Marek, Jean K. Krejca, William A. Shear / CC BY 4.0,
Wikimedia Commons; Vladimír Motyčka, Zoo Praha;
Jana Myslivečková, Zoo Praha; Julius Nielsen; Rittmeyer EN,
Allison A, Gründler MC, Thompson DK, Austin CC / CC BY 2.5,
Wikimedia Commons; Artwork by Alexis Rockman;
Charles J. Sharp / CC BY-SA 4.0, Wikimedia Commons;
Václav Šilha; Rostislav Štefánek; David Šťastný; The Trustees
of the British Museum; Zdeněk Tunka – BirdPhoto.cz;
Viktor Valtr; Lucie Vejmelková, Zoo Praha; Mikuláš Velenský;
Petr Velenský; ČTK / Scanpix Sweden /Jan Wiridén; ZSL Archives;
archiv Jana E. Bárty; archiv a sbírka M. Bobka; archiv SPA Gobi A;
archiv Zoo Praha; Archives of Warsaw Zoo

ISBN 978-80-247-2967-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-2975-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0739-1 (print)

Kdo se narodí dřív: knížka, nebo malý hrabáč?

Zrovna když jsem se rozhodoval, jakou fotografii vybrat na obálku téhle knížky, přišla mi zpráva, že je potvrzena Kvídina březost. Fotografie s lachtanem Melounem šla tedy stranou a vyhrál snímek, na kterém moučnými červy krmím pár hrabáčů kapských – Draca a Kvídu.

Kvída nejenže patří k mým nejoblíbenějším zvířatům, ale také jsem s ní už hodně zažil. Nikdy nezapomenu, jak jsme doufali, že se podaří odchovat její první slabounké mládě, které porodila v září 2013, a jak jsme se v říjnu 2014 marně snažili udržet při životě jejího druhého, rovněž velice slabého potomka. Ale nakonec jsme se přece jen dočkali, Kvída i my. Její a Dracovo třetí mládě, sameček Kito narozený v červenci 2015, už velice dobře prospívalo a Kvída se o něj láskyplně starala. Dnes žije Kito v Zoo Randers v Dánsku. Také čtvrté mládě, samičku Nyotu, která se narodila v srpnu 2016, již Kvída odchovala bez sebemenších obtíží a s přehledem zkušené matky. V době, kdy dokončuji rukopis této knihy, se Nyota chystá k přestěhování do Zoo Olomouc.

V Zoo Praha narozená samička hrabáče kapského Nyota v lednu 2017.

foto autor: Petr Hamerník

Základem knížky s Kvídou na obálce je výběr ze sloupků, které vycházely v Mladé frontě Dnes od jara 2016 do konce roku 2017. Obsahuje ale i texty, jež se objevily v jiných periodikách anebo tiskem doposud nebyly vydány. Většina se jich týká zoologické zahrady a přímo či nepřímo se tak na jejich vzniku podíleli i mnozí moji kolegové. Jmenovitě bych zde rád poděkoval Jaroslavu Šimkovi a Ivanu Rehákovi. Děkuji však také těm, kdo se zasloužili o podobu této knihy, zejména Sabině Raškové, Radce Svobodové, Romaně Homonické, Lence Pastorčákové a Markovi Václavíkovi, a samozřejmě také fotografům, kteří nám poskytli své snímky. Avšak cokoli jsem napsal, jako první četli a posuzovali moje manželka Klára a syn Kryštof – a jim také děkuji ze všech nejvíc.

Ve zprávě o Kvídině březosti se uvádí, že termín jejího porodu není ani zdaleka jasný. Mohl by to být konec března, anebo duben 2018. Možná. Je tak otázka, kdo spatří světlo světa dřív – jestli tahle knížka, či další Kvídino mládě. Ale asi bych vsadil spíš na malého hrabáče…

Pohled do očí gorilího samce

Je to technicky mimořádně špatná fotografie. Neostrá, a navíc ještě rozmazaná, pořízená dlouhým sklem na čas 1/25 sekundy. Proto jsem ji sem nakonec raději nedal. Museli byste se hodně snažit, abyste rozlišili, že je na ní zachycen stříbrohřbetý gorilí samec vykukující zpod padlého kmene – a kdo ví, jestli by se vám to vůbec podařilo. Ale přestože jsem v přírodě – ve Středoafrické republice a v „malém“ Kongu – pořídil stovky technicky téměř dokonalých záběrů volně žijících goril nížinných, tenhle jeden snímek mám navzdory jeho mizerné kvalitě opravdu rád.

Na jihu Kamerunu, jen pár kilometrů od hranic Rovníkové Guineje, jsme v národním parku Campo-Ma’an pochodovali úzkými pěšinami vedoucími příšeřím tropického deštného lesa. Podlézali a přelézali jsme padlé kmeny, uhýbali liánám a větvím, zakopávali o kořeny a překračovali cestičky agresivních mravenců. Při teplotě kolem pětatřiceti stupňů a vysoké vzdušné vlhkosti se z nás pot jen lil. Navzdory tomu jsem se nemohl ubránit pocitu, jako bych se prodíral dávno zarostlým a zdivočelým zámeckým parkem. Jen tu a tam se tyčil opravdu mohutný strom a většinu porostu tvořily menší stromky a křoviska. Šlo o sekundární les, který vyrostl na místech vytěženého primárního lesa. I v něm však žijí gorily nížinné a u jedné z jejich skupin probíhá habituace, tedy přivykání na lidskou přítomnost.

„Campement habituation“ v národním parku Campo-Ma’an. Využívají ho jak strážci, tak stopaři, kteří pracují na přivykání goril lidské přítomnosti.

foto archiv: Miroslav Bobek

Smyslem tohoto mnohaletého procesu, který je u goril nížinných nesrovnatelně obtížnější než u goril horských, je umožnit nejen jejich výzkum, ale zejména k nim přivést turisty. Ti znamenají zviditelnění národního parku a příjem pro místní obyvatele. Je to jednoduchá matematika: když budou gorily místním komunitám vydělávat, půjde je i zdejší přírodu mnohem snáz chránit.

Konečně! Naši pygmejští průvodci začali zvláštním způsobem pomlaskávat. Gorilí skupině, skryté v porostu kdesi nedaleko od nás, tak dávali najevo svou přítomnost. Prodírali jsme se houštím, abychom se k ní přiblížili, když se ozvalo hlasité gorilí zvolání. Pygmejové zamlaskali a ukázali, ať zůstaneme stát, dokud se gorily neuklidní. Jejich habituace v Campo-Ma’an – na rozdíl od několika skupin na trojmezí Středoafrické republiky, Konžské republiky a Kamerunu – není ještě dokončena, a třebaže probíhá lépe a rychleji, než se čekalo, ukazuje nesmírnou náročnost tohoto procesu. Podílí se na něm nejen pygmejští stopaři, jejichž role je zcela zásadní, ale i široké zázemí dalších pracovníků. Logistika je složitá a drahá. Navíc se strážci národního parku musí soustředit právě na oblast s postupně habituovanými gorilami, aby se nestaly oběťmi pytláků. Roky práce a mnohamilionové investice v tvrdých a nejistých podmínkách střední Afriky, aniž by ke gorilí skupině doposud přišel byť jen jediný turista… Jestli jsem někdy koketoval s myšlenkou, že by se Zoo Praha mohla pokusit o habituaci goril v rezervaci Dja, pak v Campo-Ma’an jsem podobné úvahy rychle a navždy zavrhl.

Ne, to není snímek gorilího samce, o kterém píšu. Tuhle fotografii jedné z habituovaných campo-ma’anských goril pořídila ve stejný den Lucka Vejmelková.

foto autor: Lucie Vejmelková

Za okamžik nám průvodci ukázali, že můžeme jít. Ušli jsme jen pár metrů a dál jsme pokračovali přikrčení. Z porostu za mohutným padlým kmenem, zpoza příkrovu větví, lián a kořenů, se ozývaly zvuky vydávané gorilí skupinou. Stopař šeptem znovu připomněl, že tyto gorily ještě nejsou úplně přivyklé na přítomnost lidí, a pokynul mi, ať si lehnu. A tehdy jsem za padlým kmenem rozpoznal vyčnívající gorilí nohu. V příšerných světelných podmínkách jsem se na ni pokusil zaostřit teleobjektiv a několikrát jsem exponoval. Nato stopař zamlaskal a udeřil se do prsou. V tom okamžiku dosud skrytý gorilí samec sklonil hlavu k zemi, vykoukl zpoza kmene a zvědavě, skoro bych řekl až pátravě, se na mě podíval! Hleděli jsme si krátce do očí a pak jsem udělal ten jediný, velmi špatný snímek.

Ano, je to nepoužitelná fotografie, ale zachycuje jeden z mých nejsilnějších zážitků s gorilami.

Světový den luskounů naruby

Působilo to jako krutý výsměch.

V sobotu 20. února 2016 probíhal Světový den luskounů a sociální sítě se hemžily příspěvky o nutnosti je chránit. Všude možně po světě, včetně pražské zoo, se konaly akce, které upozorňovaly na nelegální obchod s jejich masem a šupinami. A u silnice poblíž kamerunského městečka Pouma, kudy jsme zrovna projížděli, visel na drátěném oku ještě živý luskoun. Zoufalý pohled!

Luskouni, kteří jsou díky svým šupinám občas přirovnáváni k „oživlým smrkovým šiškám“, žijí v jižní Asii a v Africe. Na obou těchto kontinentech jsou nezákonně loveni a konzumováni. Uvádí se, že každých pět minut je zabit jeden luskoun a že jde o nejčastěji obchodovaná divoká zvířata.

Samostatný řád Pholidota – luskouni – zahrnuje osm druhů, z nichž čtyři žijí v Africe a čtyři v Asii. U kamerunského městečka Pouma šlo o luskouna bělobřichého.

foto autor: Miroslav Bobek

Z Asie přicházejí další a další snímky desítek a stovek zmražených luskounů, které zabavila policie. Z Afriky, kde jsou luskouni rovněž vyhledávanou lahůdkou, ale kde pro takovýto druh obchodu s jejich masem nejsou technické podmínky, se dozvídáme spíše o zabavených luskouních šupinách. Ty skupují místní překupníci, od nichž putují do Asie a tam jsou využívány v tradiční medicíně. Občas překupníky někdo chytí. Eric Kaba z organizace LAGA, která v Kamerunu i dalších zemích střední Afriky bojuje proti pytláctví, mi krátce před Světovým dnem luskounů poskytl čerstvé fotografie dvou set kilogramů (!) luskouních šupin zabavených ve městě Bertoua poblíž biosférické rezervace Dja. A přímo na správě této rezervace mi její ředitel zakrátko ukázal další pytel šupin z luskounů zabavený pro změnu u města Somalomo… Raději ani nechci domýšlet, kolik luskounů muselo pro takové množství šupin zahynout a kolik podobných zásilek prošlo bez povšimnutí.

Trpící, k smrti odsouzený luskoun, který visel na drátěném oku u Poumy, byl na prodej za 4 000 středoafrických franků, tedy asi 170 korun. Pytlák, který ho chytil, přitom snad ani neměl pocit, že dělá něco špatného. Luskouni se ve střední Africe loví o překot. A v naprosté většině případů nejde o lov z hladu, jak by se někdo mohl domnívat, ale o prachobyčejné pytláctví a kšeft.

A tak ačkoli je Světový den luskounů hezká věc, jejich zoufalá situace si žádá víc než jenom proklamace. Bohužel, pokud jde o konkrétní činy, přinejmenším ve střední Africe jak úřady, tak ochranářské organizace – až na nemnoho čestných výjimek – doposud selhávají.

Sběratelský jackpot

Když jsem se po týdnu vrátil ze služební cesty, kromě haldy podpisových knih a došlé pošty mě na stole čekal i objemný balíček starých pohlednic. Před odjezdem jsem si řekl, že v internetové aukci zkusím vydražit nikoli jeden konkrétní kus, ale rovnou celou krabici. Snad se mezi mnoha takhle naslepo pořízenými pohlednicemi najdou dvě nebo tři, které si zařadím do sbírky, a kdo ví, třeba objevím i nějakou nečekanou perlu. Za 540 Kč jsem tedy koupil 270 pohlednic se zvířaty, které mi během týdne, kdy jsem byl pryč, přišly do zoo.

Dostal jsem se k nim až pozdě večer. Postupně jsem je procházel a některé odkládal stranou, protože mi připadaly něčím alespoň trochu zajímavé, byť nikoli zrovna výjimečné. Pocházely vesměs z padesátých nebo šedesátých let, jen tu a tam jsem narazil na pohlednici z války nebo z předválečné doby. Asi nejzajímavější byl kousek na slabém papíře s ilustrací pelikánů a volavky, který propagoval drážďanskou zoo a poštou prošel v roce 1939. Ani ten by se však výraznou ozdobou mé sbírky stát nemohl. Ale co jsem čekal? Najít v takovém náhodně pořízeném souboru cokoli výjimečného bylo asi stejně pravděpodobné jako si vsadit a vyhrát jackpot.

Mírné zklamání mi nevynahradily ani pohlednice pražské zoo, které jsem si rovněž odkládal stranou. Buď jsem je již měl, anebo nebyly dost staré; nemluvě o tom, že se mezi nimi nenacházela jediná, která by nebyla uložena v archivu zoologické zahrady.

Chystal jsem se pohlednice odložit a rozjet se domů, ale pak mi to přece jen nedalo a v rychlosti jsem si začal prohlížet jejich rubové strany. Pokud byly vůbec popsané, vyskytovala se na nich obvyklá směs banálních pozdravů a vzkazů. Ani jména adresátů mi nic neříkala – až na jednu výjimku. Zarazil jsem se u víc než půlstoletí staré pohlednice s tygrem sibiřským ze Zoologické zahrady ÚNV hlavního města Prahy. Byla adresována do liberecké zoo panu Jiřímu Badalcovi „se zool. suitou“ a obsahovala přání k Vánocům 1959 a novému roku 1960. Nejenže mi jméno Jiřího Badalce bylo povědomé, ale pohlednice z jedné zoo zasílaná do jiné zoo musí mít se světem zoologických zahrad zákonitě něco společného. A opravdu. Když jsem se podíval na podpis odesilatele, strnul jsem. Patřil muži, který po desítky let působil v Zoo Praha a který v ní zanechal velmi výraznou stopu. Třebaže zoo opustil už před čtyřiceti lety, dodnes o něm občas slýchám. Za války se podílel na přípravě generelu, později se zasloužil o zahradnickou úpravu zoo a především vyprojektoval řadu objektů, z nichž některé přetrvaly dodneška. Podpis na pohlednici s tygrem patřil Ing. Antonínu Turkovi.

Zpočátku jsem tomu ani nemohl uvěřit. Velikost této náhody totiž ještě umocňoval fakt, že jen chvíli předtím jsem si v došlé korespondenci přečetl zprávu od vnučky Ing. Turka, která se po letech rozhodla obnovit kontakt s pražskou zoo. Ta mi také vzápětí potvrdila autenticitu podpisu.

Ing. Antonín Turek před Zoo Praha na snímku z roku 1948 a rub pohlednice – mého „sběratelského jackpotu“ –, kterou na Vánoce 1959 poslal kolegům do Liberce.

foto autor: archiv a sbírka M. Bobka

Sběratelský jackpot, samozřejmě. A současně připomenutí jednoho z našich předchůdců, kteří vedli Zoo Praha k její dnešní prestiži a úspěchu.

První pražské slůně (a porodníci v brankářských rukavicích)

Telefon mi v úterý 5. dubna 2016 zazvonil už před třetí ráno. Během pěti minut jsem byl z bytu venku a rozjel se do zoo. Nikdy jsem nebyl vděčnější za Blanku, která mi cestu zkrátila a zrychlila – jenže i tak jsem přijel pozdě. Ačkoli… zase úplně pozdě to nebylo.

Fotografie prvního „stoprocentně pražského slůněte“, která byla pořízena hodinu a čtvrt po jeho narození, obletěla svět. 1/15 s, F4.0, ISO=16000, f=70.00, v dané situaci ještě bez blesku.

foto autor: Miroslav Bobek

Když jsem zšeřelým pavilonem v Údolí slonů prošel až na konec, v posledním boxu jsem již zastihl čerstvě narozené slůně! Bylo ještě celé zarůžovělé a mělo problémy se udržet na nohou, ale dýchalo a zjevně mělo vůli k životu. První pražské slůně! První ve více než osmdesátileté historii našeho chovu slonů, které se v Praze nejen narodilo, ale také zde bylo počato. Velká událost a velký okamžik!

Na jeho narození jsme se připravovali celé měsíce, a když jsme díky sledování hladiny hormonů v Janitině krvi zjistili, že se porod blíží, naši chovatelé začali ve sloninci držet nepřetržité služby. V pondělí 4. dubna před polednem už bylo vzhledem k trvajícím nulovým hodnotám progesteronu zjevné, že Janita porodí během následujících 48 hodin.

Sameček slona indického v prvním dni života, zde na snímcích pořízených kolem poledne. Pít začal již po sedmé ráno a Janita se hned v prvních hodinách navzdory své nezkušenosti začala osvědčovat jako dobrá matka.

foto autor: Petr Hamerník

Porodila čtrnáct hodin poté. Jakmile se objevily příznaky nastupujícího porodu, chovatelé Janitu upoutali za nohy. Vše se pak seběhlo ráz na ráz. Porod byl rychlý a naši porodníci ihned odtáhli slůně z Janitina dosahu; měli při tom na rukou fotbalové brankářské rukavice, aby jim neuklouzlo. Dobře udělali! Janita zmatená bolestí a překvapením představovala v těch okamžicích pro slůně velké nebezpečí.

Když jsem po půl čtvrté ráno dorazil do Údolí slonů, Janita byla již klidnější a kolegové jí omytého a zváženého sloního samečka zkoušeli pomalu vrátit. Pak ji i se slůnětem pustili z boxu do mnohem většího prostoru s pískovištěm. Janita postávala na místě anebo přecházela sem a tam, slůně ji statečně následovalo a všichni naši slonaři i další kolegové je hrdě sledovali. Sameček, chlupatý jako malý mamut, minutu po minutě získával na jistotě, snažil se najít struky – v sedm ráno se poprvé napil mateřského mléka. Šikula!

Pomalu jsem vyšel ven a na vzduchu mi málem vhrkly slzy do očí. Promítlo se mi, jak beznadějné byly před lety vyhlídky na další chov slonů v Praze, jak byla zpochybňována výstavba nového slonince, jak jsme na Srí Lance jednali o získání Janity s Tamarou a na podzim 2012 je opravdu přivezli a jak jsme na jaře 2013 otevřeli Údolí slonů… A nyní slůně! Silnější okamžiky než jeho narození jsem v zoo za léta svého působení asi nezažil…

Největší a nejvzácnější aneb stromový humr

Přál bych si pro naši zoologickou zahradu pandu velkou nebo ďábla medvědovitého, to je pravda. Na mém wishlistu se však nachází více položek; mezi nimi i jedna pozoruhodná strašilka. Česky bychom ji na základě jejího staršího anglického označení „tree lobster“ – stromový humr – mohli pojmenovat strašilka humří. Nejenže jde o zdaleka nejmohutnější nelétavý hmyz naší planety, ale výjimečný je i její příběh.

Může měřit až patnáct centimetrů, což ve srovnání s různými blízce příbuznými „pakobylkami“ není až tak mnoho; strašilka humří (Dryococelus australis) je ale bezprecedentně předčí mohutností svého těla. Ještě před sto lety se běžně vyskytovala na ostrově Lorda Howea, který se nachází v Tasmanově moři asi 700 km od Sydney, a místní obyvatelé ji s oblibou používali jako návnadu při chytání ryb.

Roku 1918 však na útesech poblíž Neds Beach uvízl zásobovací parník SS Makambo. Během devíti dnů, po které trvalo jeho vyprošťování, z něj na ostrov unikly krysy – a to byl počátek konce strašilky humří. Rozmnoživší se krysy ji během dvou let zcela zlikvidovaly. Stejně jako řadu endemických ptáků: drozda indopacifického, střízlíkovce ostrovního, špačka norfolského howského, pávíka popelavého a kruhoočko velké.

Dospělý sameček strašilky Dryococelus australis, kterou můžeme česky označovat jako strašilku humří, na keři kajeputu.

foto autor: Rohan Cleave, Melbourne Zoo, Australia

Shluk strašilek humřích v Melbourne Zoo.

foto autor: Rohan Cleave, Melbourne Zoo, Australia