Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

Vztah matky a dcery

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

Odpovědná redaktorka Jana Jandovská K.

Jazyková úprava Tomáš Vystrčil

elektronická verze © Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © profimedia.cz

ISBN 978-80-247-2076-0 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-7631-6 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7632-3 (elektronická verze ve formátu EPUB)

ISBN 978-80-247-7633-0 (elektronická verze ve formátu MOBI)

Motto:

„Pocit ošklivého káčátka mě pronásleduje celý život. Je to mindrák, který získáte, když vám rodiče říkají, že jste k ničemu. Pak už není problém si k tomu přidat, že jste ještě ošklivá…“

(Yvonne Přenosilová, zpěvačka a novinářka, v rozhovoru pro MFDnes,
několik dní před svými šedesátými narozeninami)

Matka, 80 let: Kde jsi byla?
Dcera, 60 let: Vzala jsem vnuky a byli jsme se koupat na přehradě.
Matka: To jste nemohli jít někam blíž?

(Náhodně zaslechnutý rozhovor)

Úvodem

Vztah mezi matkou a dcerou lze popsat různě. Třeba podobně jako ve filmu. „Jenomže nikdy nevím, jestli to je drama, melodram, konverzačka kamarádek nebo komedie,“ konstatovala nedávno jedna z klientek rodinné poradny. Otázal jsem se, zda se nelze orientovat podle toho, do kterého žánru by dotyčná zařadila vlastní život. Odpověděla bez zaváhání: „Nikdy nevím, jestli to je drama, melodram, konverzačka kamarádek nebo komedie..“

I v takové odpovědi lze hledat vysvětlení. Vztah matky a dcery určuje jejich život a jejich život určuje jejich vztah. Úzká propojenost a vzájemné ovlivňování se dějí na pozadí podobné genetické výbavy. Ani velmi seriózní dámy harmonických osobnostních rysů nemusejí mít, a tudíž ani nemohou předávat, obdobně kvalitní genetickou výbavu. Klientům v poradně říkám, že každý máme mezi předky nějakého toho „šíleného Piera“, seržanta císaře Napoleona nebo snad šikovatele Fritze z bitvy u Sadové, který též nebyl vzorově harmonickou osobností. Nebo že by to byl Ivan, voják maršála Malinovského? Nejnovějšími výzkumy DNA potvrzují, že ne nadarmo žijeme na „křižovatce kultur“. Naše genetická výbava má něco ze Slovanů, Románů, Germánů, Ugrofinů ba i z Jihokavkazanů. Dále, a to říkám zcela vážně, je v ní k nalezení špetka genů Severoafričanů. A romský otisk se najde i v DNA blondýny. Při tomto mixu se nelze divit překvapením, v nichž genetická výbava poněkud modifikuje pověstnou kindrestube – dobré vychování. Čím víc se genetická výbava liší od průměru, tím menší má výchova vliv.

Snad díky psychoanalýze a atraktivitě Oidipovského komplexu se častěji než téma „matka a dcera“ probírá téma „matka a syn“. Nebo jde o jeden z projevů genderové nespravedlivosti? Nevím. Pokud se klientek zeptám, kdo je nejvíc ovlivnil, bývá zdaleka nejčastější odpovědí matka. Čím je klientka mladší, tím je obdobná odpověď častější. Obecně vzato matka a dcera znamenají jedna pro druhou zdroj opory, solidarity, souznění a dost často i soužení.

O nesnázích s tchyněmi již byly napsány mnohé stati, veselé i smutné. O tom, jaké má trampoty se svou matkou docela průměrná česká žena středního věku, se na veřejnosti spíše mlčí.. Výzkumy veřejného mínění na druhé straně očekávají, že to bude právě dcera, kdo se o matku bude starat, až bude pomoc potřebovat.

U věkové skupiny žen mladšího středního a středního věku je ovšem zakázka „pomozte mi řešit mé problémy s matkou“ v rodinné poradně jedna z častějších. Problematických manželů a manželek včetně mimomanželských frejů je na tapetě víc. Matky, z nichž si dcery zoufají, co do četnosti brzy následují.

Rozvedení otcové, marně bojující o své děti mnohdy hovoří o recidivě matriarchátu. Mýlí se. Ještě poměrně nedávno a hodně dlouho předtím neměly ženy jak v manželství, tak i ve výchově dětí mnoho pravomocí. V případě rozchodu rodičů přejímal zodpovědnost za děti otec. V 19. století vznikl v USA pojem „presumpce útlého věku dětství“. Při rozvodu byly děti do čtyř let dočasně svěřovány matkám. Poté je dostal do péče otec.

Význam mateřství rehabilitoval jako jeden z prvních Sigmund Freud. A to přesto, že mnozí či spíše mnohé ho vnímali jako mužského šovinistu. Mateřskou roli považuje za jedinečnou, nezměnitelně ustanovenou po celou dobu života. „Je to první a nejmocnější objekt lásky a prototyp pozdějších vztahů lásky…“

Tato publikace se zaměří na vztah dospělé dcery a matky. Těžiště knihy spočívá v rozhovorech se ženami (mladšího) středního věku. Zdaleka ne se vším, co řekly, souhlasím. Na druhé straně se necítím oprávněn jejich projev kritizovat. Zásadně se vyhýbám pouze projevům, jež bylo možno označit za hysteroidní, účelově podbarvené. S klientkami nehraji slovní hru „kdo za to může“ ani „XY může za všechno“.

Snažím se také vyhnout hře typu: „To je hrozné, viďte…“. Lamentovat nepomůže.

1. Istres je relativní

Konstatování „vyjít svlastní matkou, to přece nemůže být pro dceru žádný problém“ je výrok do jisté míry srovnatelný stvrzením „létat pod kopulí cirkusového stanu nemůže být pro artistu žádný problém“. Problém to skutečně není, pokud je vše vpořádku adotyční ovládají svůj part. Jinak mohou nastat závažné nesnáze. Včasto publikovaných žebříčcích stresových událostí obdařených body, které zrcadlí míru zátěže (např. Holme aRahe), najdeme uveden „konflikt stchánem, tchyní, zetěm, snachou“ ohodnocený 29body (pro srovnání na rozvrat manželství je určeno 65 bodů ariziko zhroucení je výrazné při celkové hodnotě stresorů 300 bodů). Nicméně konflikt stěmito příbuznými je obecně považován za něco, co se stává, lidově řečeno, ivnejlepších rodinách. Konflikt srodiči takto tolerován arůznými anekdotami bagatelizován ovšem není. Navíc je zde, ato nejen pro věřící, tlak vyplývající zDesatera– „cti otce svého imatku svou“. Vneposlední řadě se partneři sporu znají od narození, znají tedy také svá citlivá místa, na něž mohou zapůsobit nebo dokonce zaútočit. Spory tohoto typu jsou proto neobyčejně náročné. Riziko přetrvávajícího napětí po nich je taktéž značné. Je to opravdový kus těžkého aobtížně řešitelného života.

Matka adcera– jak se to (ne)rýmuje aneb Nebyla babička nechtěně těhotná?

Traduje se, že největším úskalím ve vztahu matky adcery je puberta. Moje poradenská zkušenost to nepotvrzuje. Vpubertě vymezené od jedenácti do patnácti let nebývají nesnáze neřešitelné. Jistě, rozdílné názory na oblékání, cigarety, kosmetiku, návštěvu diskoték, hodinu návratu domů, účes tu bývají. Ipřesvědčení, že pravý opak toho, co chce matka, je „in“ ajejí názory jsou beznadějně „out“… to vše jaksi patří kvěci. Vkaždém případě se lze nadít toho, že dívka zproblémů vyroste. Navíc již klasik Miloslav Skořepa vknize Puberta (Praha, 1928) připouští, že vobdobí dozrávání není člověk „úplně mravně příčetný“. Přesto na další vývoj hledí soptimismem abez obav zobecné, potažmo trvalé „nepříčetnosti“.

Tato kniha se pubertou nezabývá. Nezabývá se ani následujícím obdobím adolescence. Inspirovaly mě kní dospělé mladé ženy, ity, které již prošly branou středního věku, ajejich matky. Na úvod ajednoznačně nutno zdůraznit, že jde přinejmenším vzásadě odobré dcery adobré matky. Omnohých by se zurčitého pohledu dalo hovořit jako ovelmi dobrých matkách idcerách. Vesměs se mají rády, leckdy dokonce velmi rády. Jen se do projevu této emoce občas vloudí chybička.

Druhá strana je zohledněna málo. Ne, že bych otento hlas neměl zájem, leč je to technicky nemožné. Spolupráce smatkami je obtížná. Jsou sice ochotny sdělit svůj názor, ale bagatelizují nebo se usilovně azbytečně brání. Stále se vracejí ktomu, jak své dcery milují aco vše pro ně učinily. To je pravda anikdo, ba ani jejich utrápené asnimi rozvaděné dcery, to nepopírá. Je ale těžko pochopitelné, že matky, které by vesměs za své dcery idýchaly, je zároveň dokáží psychicky zraňovat ve velmi citlivých sférách. Proč? Někdy zde hraje roli nevalná tradice. Jednají nápodobou, podobně jak to poznaly doma. Podnětem ktakovému jednání může být ipodceňování se apocit „sama sebe nemám ráda“. Pak stačí nemilovat třeba inejbližšího bližního svého podle sebe samého. Podivně se může projevovat itzv. opičí láska. Matka, která by, jak již bylo uvedeno, pro dceru dýchala, může provozovat itzv. lásku dusící.

Vproblémech obvykle nejde olásku, ale otransformaci jejích projevů azměny vztahu přicházející svěkem. Vmnoha ženách zůstává ivdobě zralosti přítomno Dítě– malé děvčátko občas maminku trochu provokující ačastěji toužící po jejím obdivu nebo alespoň schválení acitové podpoře. Maminka ale reaguje jinak. Problémy zde mohou být velmi závažné.

Slavné je zjištění Johna Bowlbyho, psychoanalytika, který byl pověřen Světovou zdravotnickou organizací studiem výchovných neúspěchů udětí žijících vdůsledku válečných událostí vdětských domovech. Zjeho zprávy zroku 1951mimo jiné vyplynulo: „Vztah dítěte kmatce je za běžných okolností nejdůležitějším vztahem.“

Vidím aslyším pohlednou, schopnou ženu, která vživotě již ledacos dokázala aničím vážným se neprovinila. Tato po všech stránkách úspěšná dáma má sebedůvěru ve psí. Připadá si kničemu. Stačí jen ťuknout do oblasti životní historie aobjeví se řetěz vzpomínek plných ambivalencí vůči matce. To, co slýchám opřístupu matek dotyčných žen kdcerám, připomíná hlazení do vyhlazení. Myslí to určitě dobře, starají se, nepostrádají obětavost. Jen sebedůvěru potomka aalespoň špetku asertivity vyhladily.

Leckdy je dokonce ionoho hlazení minimum. Sebedůvěra je odstraněna se vším všudy křikem, výčitkami, mentorováním.

Nízká sebedůvěra připomíná vysoký krevní tlak. Na první pohled není znát, ale může zabíjet partnerský vztah. Žena se stává na partnerovi závislá, očekává, že její pocit nedostačivosti dotyčný pochopí aupraví něžnou dominancí. Muž má obvykle dost co dělat sám sebou. Chybí mu patřičná empatie aideální konstelace drsné něžnosti. Vlastně ani dost dobře nechápe, co se po něm chce. Vpomyslné rovnici je na jedné straně pocit nedostatečného pochopení ana druhé dojem, že se neví, co se po mě chce, aprotějšek nedá pokoj, pokud to nedostane. Výsledek bývá podrážděná úzkost, hostilita, agrese. Oboustranná. Její kořeny bývají ve vztazích výchozí rodiny.

Občas mluvívám smatkami, jejichž dcery mají výše zmíněné problémy. Nic proti nim nemám. Naopak. Spojuje nás určité generační souznění. Přesto za jejich slovy olásce, zodpovědnosti, plnění povinností, za výroky, jež by se na první poslech daly přímo „tesat do kamene“, vidím řadu neurotických příznaků. Sklon kužívání frází. Zdůrazňování obecných pravd, bez ohledu na kontext asouvislosti. Velká závislost na souhlasu apřijetí druhých lidí. Tj. snaha zalíbit se málem každému. Ta je spojená spocitem, že každý nás může kritizovat auškodit nám. Chybí asertivní schopnost snést konflikt, formovat jasně názor azejména dát jasně najevo, co si přeji. Tyhle dámy jakoby neznají nebo alespoň nechtějí znát jednu ze základních asertivních pouček: „Ptát se můžeš na vše. Jen musíš snést jak odpověď kladnou, tak izápornou.“ Zhlediska vyrovnávání se sodpovědí jsou obě výše zmíněné varianty stejně cenné. Pod zdánlivě jednoznačně kladným postojem křádu apořádku vidím touhu po závislosti dcery. Ktomu se přidruží iúzkost jako reakce na potenciálně všude číhající nebezpečí. Tyto ženy vesměs prožily dobu „teroru domovnic“. Časy, kdy se špatný posudek od domovního důvěrníka málem rovnal pravomocnému rozsudku soudu oobčanské nespolehlivosti. Úzkost přes všechny racionalizace, popření avyhýbání se reálnému hodnocení přetrvává dlouho. Brání uvolněnému nadhledu, inhibuje aktivitu idobré slovo. Úzkost vyvolává takézlost. To pak není kvýbušným afektům daleko. Na koho jiného takový afekt zaměřit než na člověka, který je osobnostně velmi blízko, na „krev své krve“.

Vždyť ani s„vlastní krví“, tj. sama se sebou, není dotyčná spokojena. Anavíc klon se nemůže úspěšně bránit. Výbušný afekt je jako požár ožních. Snadno se vymyká kontrole. Padají silná aještě silnější slova. Úzkost prochází všemi vztahy. Takto postižená matka zoufale potřebuje lásku druhých. Sama ji vzásadě ani nedokáže dát. Nemá dosti úcty ani ksobě samé. Jak by ji mohla mít kesvému „zhmotnělému sebeobrazu“ vpodobě dospívajícího adospělého dítěte? Ulpívá na něm, nechce jej pustit ze svého vlivu. Trochu pohrdá atrochu izávidí. Objevuje se žárlivost, požadavek bezpodmínečné lásky.

Kde ajak ji vzít? Vcitové nouzi může přistoupit kemocionálnímu vydírání, kvyvoláváním pocitů viny apovinnosti. Itouha po moci zaměřená na své dospělé dítě je neurotická– nepramení ze síly, ale ze slabosti. Ktomu se někdy přidává poněkud neurotická soutěživost stendencí dávat sebe sama za příklad. Vztahová destrukce na sebe nedá dlouho čekat. Vznikají pocity viny ajsou popírány aprojikovány do druhých lidí. Někdo to všechno musel přece zavinit!

Vzniká paradoxní rozpor mezi pocity viny avlastní bezvýznamností na jedné straně avelkými požadavky kladenými na dceru. Dotyčná třeba často mluví opokoře, ale produkuje jen její karikaturu. To vede knaprostému odmítání ioprávněné kritiky ze strany dcery. Zato ohledy jsou vyžadovány maximální měrou.

Kořeny postojů kdruhým lidem

Říká se, že matka vede kčlověku, otec klidem. Psychoanalýze vděčíme za poněkud komplexnější pohled.

Margareta S. Mahlerová je významná psychoanalytička. Velkou pozornost věnovala raným fázím vývoje dítěte. Ukázala, že již vtéto rané době lze hledat kořeny pozdějších mezilidských vztahů každého člověka. Její pojetí má význam ipro pochopení vztahů matky adcery. Uváděné pořadí obou dam není náhodné, ani určené tím, že matka je starší.. Matka si ledacos, co ji ovlivňuje, přináší od babičky. Tak působí na dceru avyvolává uní určité reakce, které zpětně ovlivňují ijejí chování. Udospělého to působí jako dávno zapomenuté, odreagované, atudíž ibezvýznamné. Leč není tomu tak. Důsledky mohou hrát velmi aktuální roli. Vývoj postupuje dle tzv. vývojových stupňů. Začíná jako:

Normální autistická fáze

První dva měsíce svého života není dítě ještě schopno odlišit sebe od matky nebo od jiné pečující osoby. Žije ve světě skládajícího se zpocitů libosti anelibosti. Ikdyž kdož ví, jak to přesně je. Někteří autoři prvky aktivní živé komunikace smateřsky blízkou osobou apatřičnou odezvou nacházejí prakticky hned po narození. Některé (staro)nové formy porodu inásledná péče prý dítě patřičně probudí na samém začátku žití.

Matka chrání dítě před negativními stavy jak svoji fyzickou péčí, tak také schopností se do stavu dítěte vcítit. Tj. dobře dešifrovat, co je potřeba, anabídnout, co je právě požadováno. Právě zde, na samém začátku bytí, jsou kořeny mnoha našich nálad, stavů, postojů.

Symbiotická fáze

Vdobě mezi druhým až pátým měsícem života dítě ještě nerozlišuje mezi sebou amatkou. Žije sní vjakési prožitkové symbióze. Začíná se zaměřovat na kontakt akdo jiný mu jej zprostředkuje než matka, tedy dobrá matka. Pečující matka, zdroj libosti vede kpozdější osobnostní vyrovnanosti. Díky ní dítě zvládne pozdější úzkosti. Samozřejmě, matka tak pozitivní být nemusí. Zrůzných důvodů, třeba ipod vlivem různých koncepcí propagujících, že dítě se má nechat pořádně plakat. Prý jen tak se mu dobře vyvíjejí plíce. Výsledky mohou být děsivé. Ani ne tak pro plíce, jako pro psychiku.

Málo citlivá matka neposkytuje dítěti to, co je třeba. Vystaví je tak „zaplavující úzkosti“. Dítko ji samo nezvládne abývá jí poznamenáno na celý další život. Matka formuje jak „hardware“, tak i„software“. Tedy jak nezbytnou fyzickou péči nutnou kpřežití, tak ipsychickou podporu vývoje osobnosti. Fyzická péče zajišťuje samotnou existenci. Psychická pohoda usnadňuje fyzický rozvoj.

Fáze separace– individualizace, diferenciace, dějství první

Trvá zhruba do 10měsíců věku. Jde vlastně opsychologický start jedince. Na konci tohoto období by dítě mělo odlišovat obě osoby– já aty. Tj. již nevnímá sebe amatku jako jeden celek, ale jako dvě odlišné bytosti. Vyžaduje to mimo jiné patřičný rozvoj řeči, myšlení, paměti atd. Jako by se objevovaly dva procesy. Jeden– vnímání toho, že matka je „někdo jiný než já“ – adruhý– psychické sebeodlišení, separace. Snad by se daly shrnout do slov –„vím, že jsi ajá také jsem“.

Dějství druhé trvající zhruba do 18měsíců– období „zdravého“ narcismu

Kdyby se dítě co do velikosti ahmotnosti vyvíjelo tak rychle, jako po početí ještě vtěle matky avprvních měsících po narození, dosáhlo by poměrně brzy po narození rozměrů zeměkoule. Ztohoto úhlu pohledu je třeba vnímat naivní, magickou víru vsebe, pocity grandiozity, omnipotence aidealizace já potažmo inarcismus daného věkového období. Velmi volně by to bylo možno česky charakterizovat slovy: Jsem nejlepší, dokáži všechno možné inemožné, zvládnu vše, co se mi namane, kochám se sám sebou. Vdanou chvíli apro určitý čas to je na místě.

Pro přesnější pochopení ačasové vymezení oné chvíle by se dalo použít rčení zanekdoty: „Je to dobré, ale víckrát to nevařte.“ Vtuto chvíli to „uvařeno“ je, jde o„pokrm“ důležitý, zhlediska vývoje osobnosti ivýživný. Zůstaneme-li vkulinářské terminologii, potřebuje dochutit aokořenit. Nezbytnou ingrediencí jsou určité reakce matky či jiné osoby, jež oněj převážně pečuje. Dítko vyžaduje potvrzení pozitivního pocitu, ato od nejbližšího člověka, který ho miluje aje jím imilován. Takový rodič má plně akceptovat jeho potřeby, plnit je, nekárat za ně. Jednat, jako by byl jeho součástí. Dospělý by měl zvolil střední cestu. Přehnaný tlak na emancipaci je riskantní, byť zdánlivě plně podporující snažení dítěte. Neméně problematický je opak. Tj. stav, kdy je kladně posilována aktivita závislá na matce. Vobou případech mívá dítě problémy. Vprvním případě můžeme vdospělosti očekávat návaly úzkosti. Vdruhém případě hrozí obava ze ztráty podpory matky doprovázená nadměrnou vazbou na ní. Stav lze možná nazvat „mamánkovstvím“. Zde bývají psychické kořeny tzv. mama hotelu. Tj. zneužívání mateřské péče vdospělosti. To vše je ještě hodně daleko.

Dítě roste, prožívá svoji separaci od matky aznovu se kní upne. Nastává nové období.

Fáze nového sblížení do tří let

Termín „nové sblížení“ není zcela přesný. Možná by situaci spíše vystihla poněkud kostrbatá formulace „nově modifikovaného důrazu na sblížení“. Dítě nemusí být smatkou stále. Důležité je, aby matka byla dostupná tehdy, když po ní zatouží. Musí se ujistit, že je možné být oddělen apřesto mít matku kdispozici. Musí vědět, že nepřítomnost blízké osoby ještě neznamená ztrátu. Takto uklidněno může dítě vyrazit do světa plně autonomních jedinců.

Pohled na tyto rané fáze vývoje dítěte jako rezervoáru emocionálního vývoje doplňuje psycholog Donald W. Winnicott (1896–1971). Ten používal velmi obrazné, snad až pohádkové, leč inspirující termíny. Ty pak podával formou jakéhosi příběhu. Namátkou zjeho koncepce vybírám důležitý termín dostatečně dobrá matka. Příběh, který se ktermínu hodí, není zcela určitě povídáním otom, že dotyčná má doma vzorně uklizeno, žehlí pleny ake křtu má nádherně vyšívaný povijan. D.W.Winnicott hovoří otom, že stabilita či nestabilita osobnosti acharakter vztahů dítěte kmatce se odvíjí od okamžiku prvních kojení. Dítě ktomuto aktu přistupuje jako kněčemu, co samo stvořilo aco by mohlo být báječné. Neví vlastně přesněji, co chce, ale „nedá pokoj, dokud to nedostane“. Vytváří si tak magickou kontrolu vnější reality. Jeho potřeba realitu jakoby zázračně přizpůsobuje patřičnému efektu.