Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Bianca Pitzorno

Sen o šicím stroji

Z italského originálu Il sogno della macchina da cucire
vydaného nakladatelstvím Bompiani roku 2018
přeložila Ilona Laužanská
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Kamila Flonerová
Korektury Hana Hlušičková
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková
Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8923. publikaci.
První vydání, Praha 2023
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Il sogno della macchina da cucire
Copyright © 2018 Giunti Editore S.p.A. / Bompiani, Firenze-Milano
www.giunti.it
www.bompiani.it
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Translation © Ilona Laužanská, 2023
Cover photos © Seregam, xpixel, JB Group, schankz,
Sergio RodriB / Shutterstock.com

ISBN 978-80-247-2407-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-2404-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3848-7 (print)

Drahé památce

paní Angeliny Valle Vallebella, domácí našeho letního bytu a jediné švadleny ve Stintinu, majitelky překrásného šlapacího šicího stroje, která šila u otevřených dveří s výhledem na náměstí „Largo“ Cala d’Oliva a která s pomocí rozžhavené jehly a korkového špuntu propichovala uši dívkám z vesnice. Každý den mě česala a pletla mi copy ve stínu svého dvorku plného rozkvetlých hortenzií;

a paní Ermenegildy Gargioni, asi nejchytřejší a nejkreativnější ženy, kterou jsem kdy potkala a která odešla z tohoto světa před dvěma lety a která i poté, co oslepla, až do svých sedmadevadesáti let stále šila na svém šlapacím stroji;

a Giuseppiny přezdívané „Smažená ryba“, jejíž příjmení si nepamatuju a která k nám těsně po válce chodila vypomáhat se šitím, mnoho našich starých kabátů obrátila naruby a přešila, mně ušila nespočet zástěrek se sámky vepředu a s křidélkovými rukávky, mým bratrům zase krátké kalhoty z piké s kšandičkami, a když mi bylo pět let, naučila mě první stehy a trpělivě mi vysvětlila základy řemesla, včetně ovládání stroje na kliku;

a mojí babičky Peppiny Sisto, která mě naučila vyšívat bíle a barevně a která si pokaždé, když mě viděla vzít do ruky jehlu, aniž jsem si nasadila náprstek (což jsem vždycky dělala a dělám), stěžovala mojí matce, že ze mě vyroste neovladatelná žena;

a všech současných švadlenek třetího světa, které pro nás šijí módní hadry, jež si za pár eur kupujeme v obchodních domech s levným oblečením – každá z nich šije pořád dokola jeden kus nastříhaný někým jiným jako u výrobního pásu, čtrnáct hodin s plínami, aby neztrácely čas chozením na záchod –, a které poté, co dostanou svou almužnu, umírají v těch obrovských továrnách-vězeních. Šití je kreativní a krásná činnost, ale ne takhle, NE TAKHLE.

Příběhy a postavy, o nichž je tato kniha, jsou plodem fantazie.

Každá příhoda má ale svůj základ v reálné události, o níž jsem se dozvěděla z vyprávění své babičky, současnice hlavní postavy, ze starých novin i z pohledů a z dopisů, které babička uchovávala ve velkém kufru, i z historek, které se tradují v naší rodině. Já jsem fakta zpracovala, vyplnila bílá místa, přidala vedlejší postavy, občas změnila závěr. Ale podobné události, o kterých v této knize píšu, se tenkrát skutečně odehrávaly, a to i, jak se říká, v lepších rodinách.

Postava „námezdní švadleny“ byla běžná a přítomná v měšťanských domácnostech až do doby mého časného dospívání. Tím spíš hned po válce, kdy bylo pro všechny nutné „zachránit“ a znovu využít už existující látky a oblečení. Průmyslově vyráběné prádlo a oblečení, které se kupuje už hotové v obchodech, konfekce a velké firmy, to přišlo až později.

Když se v obchodních domech objevilo levné konfekční oblečení, bohatí, kterým záleželo na eleganci nebo na originalitě, si i nadále nechávali šít šaty „na míru“, ale u vyhlášených švadlen v opravdových krejčovstvích.

Časy švadlenek skončily.

Cílem této knihy je, aby neupadly navždy v zapomnění.

ŽIVOTE MŮJ, SRDCE MOJE

Bylo mi sedm let, když mi babička začala svěřovat drobné práce na šatech, které si uní nechávaly šít její klientky vobdobích, kdy neměla zrovna žádné nabídky na šití vdomácnostech. Zůstaly jsme samy po epidemii cholery, která bez rozdílu pohlaví zkosila moje rodiče, bratry, sestry avšechny ostatní babiččiny děti ivnuky, tedy moje tety, strýce, bratrance asestřenice. Dodnes nechápu, jak jsme tomu mohly uniknout.

Byly jsme chudé, ale to jsme byly už před epidemií. Naše rodina nevlastnila nikdy nic, kromě síly mužských paží azručnosti ženských prstů. Moje babička ajejí dcery asnachy byly ve městě proslulé svou šikovností apečlivostí při šití avyšívání, svou čestností, čistotností adůvěryhodností při vykonávání prací vbohatých domácnostech, kde se dokázaly surčitou grácií zhostit role pokojských ipéče ogarderobu. Ataké byly skoro všechny dobré kuchařky. Muži nádeničili jako zedníci, nosiči, zahradníci. Fabrik, které přijímaly dělníky, nebylo vnašem městě mnoho, ale pivovar, lisovna olivového oleje, mlýn, apak taky nekonečné práce při hloubení vodovodu často potřebovaly nekvalifikovanou pracovní sílu.

Pokud se pamatuju, nikdy jsme netrpěli hlady, ikdyž jsme se museli často stěhovat aobčas se mačkat vnebytových prostorech vhistorickém centru, to když jsme zrovna neměli na zaplacení činže vtěch nejskromnějších bytech, vnichž bydleli lidi znaší vrstvy.

Když jsme zůstaly samy, bylo mi pět ababičce padesát dva. Byla ještě vplné síle amohla se vrátit do služby do jedné zrodin, pro které pracovala jako mladá azanechala unich dobrý dojem. Jenže ty by jí nedovolily vzít si mě ssebou aona mě nechtěla dát do jednoho zústavů pro sirotky provozovaných jeptiškami, které sice ve městě byly, ale měly velmi špatnou pověst. Ikdyby pracovala jen napůl, nevěděla by, co si se mnou počít během dne. Atak si předsevzala, že nás obě uživí jen šitím, což se jí podařilo do té míry, že si nepamatuju na to, že bychom tehdy trpěly jakýmkoli nedostatkem. Bydlely jsme ve dvou místnůstkách vsuterénu jednoho paláce vúzké dlážděné uličce vcentru anájem jsme platily vnaturáliích: každodenním úklidem vchodu aschodiště až do čtvrtého patra. Babička tomu každé ráno věnovala dvě apůl hodiny, vstávala za tmy, ateprve když odložila kbelík, hadry akoště, začínalo šití.

Dokázala jeden ztěch pokojíků zařídit tak slušně aelegantně, že vněm mohla přijímat klientky, které za ní přicházely sobjednávkami, aněkdy ibrát míry, ikdyž to byla skoro vždy ona, kdo se vypravoval za nimi – snastehovanými šaty, zabalenými do prostěradla apřehozenými přes paži, as nůžkami apolštářkem na špendlíky, které se zavěšené na stužce houpaly na její hrudi. Při té příležitosti mě brávala ssebou, poté co mě snad tisíckrát poprosila, abych tam klidně seděla někde vkoutku. Dělala to proto, že mě neměla kam dát, ale iproto, abych ji viděla při práci apřitom se učila.

Specializací mojí babičky bylo prádlo: kompletní výbava pro dům, prostěradla, ubrusy, závěsy, ale ipánské adámské košile, spodní prádlo, výbavičky pro miminka. Vté době tento druh zboží nabízely jen ty nejluxusnější obchody. Našimi velkými konkurentkami vtéto oblasti byly sestry karmelitánky, vynikající hlavně ve výšivkách. Babička uměla ušít ioblečení na každodenní nošení ana večer, kabátky apláště. Vše pro ženy. Asamozřejmě, patřičně zmenšené, ipro děti. Moje oblečení bylo vždycky hezké, čisté av pořádku, což mě odlišovalo od ostatních malých trhanek znaší ulice. Babička byla ipřes svůj věk považovaná za „švadlenku“, na kterou se lidé obraceli stěmi nejprostšími anejjednoduššími věcmi. Opravdové švadleny byly ve městě dvě, konkurovaly si, aměly zakázky od bohatých paní, které dbaly na módu. Obě dvě měly salon aněkolik zaměstnankyň. Odebíraly katalogy smódními skicami av některých případech ilátky zhlavního města. Nechat si unich ušít šaty stálo majlant. Já ababička bychom za takovou sumu pohodlně vyžily dva roky nebo déle.

Pak tu byla ještě jedna rodina, ta advokáta Provery, která si nechala posílat slavnostní róby pro manželku adcery přímo zPaříže. Opravdová výstřednost, protože ve městě se vědělo, že vostatních ohledech včetně vlastního šatníku byl Provera velice lakomý, přestože patřil mezi největší místní boháče. „Čím víc peněz mají, tím jsou šílenější,“ říkala spovzdechem moje babička, která zamlada pracovala urovněž velice bohatých rodičů jeho manželky. Svou jedinou dceru Teresu obdarovali výjimečnou výbavou hodnou americké dědičky, taky poslanou zPaříže, apak ji vybavili královským věnem. Jejich zeť byl ale ochoten utrácet pouze za eleganci svých žen, nikoli za tu svoji. Tak jako všichni pánové, ion využíval služeb krejčího, jehož práce se velmi lišila od té naší: jiné látky, jiné střihy, jiné styly šití, jiné podmínky pro učně; žádné ženě nebylo povoleno vtéhle oblasti pracovat, asi proto, že pravidla cudnosti jim zakazovala dotýkat se mužských těl při braní měr, nevím, ale taková byla prastará tradice. Dva naprosto oddělené světy.

Moje babička byla negramotná. Nikdy si nemohla dovolit ten luxus chodit do školy ateď, ikdyž by chtěla, to nemohla dopřát ani mně. Potřebovala, abych se jí brzy naučila pomáhat aabych věnovala veškerý svůj čas práci. Druhou možností, jak mi připomínala, byl sirotčinec, kde by mě sice naučili číst apsát, ale žila bych tam jako ve vězení, trpěla bych zimou, jedla bych málo ašpatně apak, ve čtrnácti, až by mě propustili – co jiného bych uměla dělat než služku? Žít ucizích, ruce pořád ve studené vodě nebo spálené od hrnců či žehličky, aposlouchat, poslouchat vkaždou denní inoční hodinu bez jakékoli vyhlídky, bez naděje na to si polepšit? Díky řemeslu bych naopak měla svou nezávislost. Zčeho měla největší strach, jak mi přiznala omnoho let později krátce před svou smrtí, bylo to, že kdybych sloužila vnějaké rodině ažila snimi pod jednou střechou, mohl by mě pán domu nebo jeho synové obtěžovat.

„Uměla bych se ubránit,“ tvrdila jsem rozhořčeně. Ateprve potom mi babička vyprávěla velmi smutný příběh své sestřenice Ofelie, kterou obtěžoval její pán, ona ho odmítla, dala mu facku apohrozila mu, že to řekne paní. Aby se pomstil apředešel oznámení, nechal ze salonu zmizet zlaté pouzdro na doutníky aukryl ho vpokojíku, kde Ofelia spala. Pak vdoprovodu manželky prohledal jejích pár ubohých věcí, apo „objevu“ pouzdra na doutníky byla Ofelia na místě propuštěna bez nároku na doporučení. Paní vyprávěla okrádeži ajejích následcích všem svým známým. Zpráva se rozšířila ažádná lepší rodina nechtěla „zlodějku“ přijmout. Jediná práce, kterou Ofelia našla, byla holka pro všechno vhospodě. Ale itam jí opilí zákazníci otravovali život, dělali jí nevhodné návrhy, hádali se oni azatahovali ji do svých rvaček. Jednoho večera byla zatčena, ato byl začátek konce. Přístup policie byl po Cavourovu aNicoretovu zákonu oprostituci velmi přísný. Byla pod policejním dohledem apo třetí bitce, na které neměla žádnou vinu, byla nucena nechat se zapsat jako prostitutka avstoupit do veřejného domu, kde onemocněla, apo pár letech zemřela na francouzskou nemoc ve špitále.

Vzpomínat na ten příběh pro mou babičku znamenalo znovu prožívat noční můru. Věděla, jak tenká je hranice mezi ctnostným životem apeklem plným útrap ahanby. Když jsem byla malá holka, dělala vše proto, aby mě udržela vnaprosté nevědomosti ovšem, co se týkalo sexu ajeho nebezpečnosti.

Velmi brzo mi ale začala dávat do ruky jehlu anit, abych se cvičila na odstřižcích, které jí zbývaly zšití. Jako dobrá učitelka mi to podávala jako hru. Měla jsem starou poničenou panenku zkašírovací hmoty, kterou jsem zdědila po jedné své zemřelé sestřenici, darovala jí ji dcera paní, ke které její matka chodívala sloužit. Moc jsem panenku milovala abylo mi jí líto, se všemi těmi šrámy vystavenými na odiv. (Moje babička ji vnoci svlékla anechala její oblečení prostě zmizet.) Nemohla jsem se dočkat, až jí ušiju aspoň košili, pak kapesník, potom prostěradlo, nakonec zástěrku; cílem byly samozřejmě elegantní šaty snařasením as krajkovým okrajem. Nebylo to snadné adílo posléze dokončila babička.

Mezitím jsem se naučila perfektně lemovat okraje, malými azcela stejnými stehy, aniž bych se píchla do prstu azašpinila od krve bílé batistové plátno, ze kterého byly košilky pro novorozence nebo kapesníky ušité. Vsedmi letech bylo zaobrubování mým každodenním úkolem. Byla jsem spokojená, když jsem slyšela: „Hodně mi pomáháš.“ Apočet oděvů, které babička dokázala ušít, opravdu měsíc od měsíce rostl avýdělek, ikdyž pomalinku, stoupal. Naučila jsem se lemovat prostěradla, což byla monotónní práce, která mi dávala prostor pro moje fantazírování, azdobit prádlo ažurovou výšivkou, která vyžadovala víc pozornosti. Teď, když jsem byla starší, mě babička nechávala chodit ven samotnou, kupovat nitě vgalanterii, doručovat hotové šaty, akdyž jsem se cestou zpátky zastavila na půl hodiny na chodníku uholek znaší čtvrti apohrála si snimi, nestěžovala si. Ale nerada mě nechávala příliš dlouho samotnou doma, akdyž musela jít šít na celý den domů kněkteré ze svých klientek, brala si mě ssebou pod záminkou, že jí mám pomoct. Byly to velmi výhodné zakázky, protože jsme vtemných dnech mohly používat svíčky apetrolej, ale přitom jsme nečerpaly ze svých zásob. Aprotože nám tam vpoledne dávali oběd, ušetřily jsme vtěchto dnech iza jídlo. Dobrý oběd, nesrovnatelně lepší než naše obvyklé jídlo, stěstovinami, masem aovocem, jsme vněkterých domech musely jíst spolu se služkami vkuchyni, zatímco jinde ho servírovali jen nám dvěma vmístnosti, kde jsme šily. Kjednomu stolu spány domu jsme nebyly pozvané nikdy.

Vtěch bohatých aelegantních domech byla, jak jsem už řekla, jedna místnost vyhrazená speciálně pro šití, dobře osvětlená, svelkým žehlicím stolem, na který se dala rozprostřít látka na stříhání, ačasto tam byl taky zázrak všech zázraků, šicí stroj. Moje babička ho uměla používat, nevím, kde se to naučila, ajá fascinovaně pozorovala, jak se pedál pohybuje nahoru adolů vpravidelném rytmu alátka rychle projíždí pod jehlou. „Kdybychom tak jeden stroj mohly mít doma,“ povzdechla si občas, „kolik práce navíc bychom mohly vzít.“ Ale obě jsme věděly, že bychom si ho nikdy nemohly dovolit, navíc jsme ani neměly místo, kam ho postavit.

Jednou večer, když jsme po skončené práci balily svoje věci achystaly jsme se domů, za námi přišly paní domu ajejí dcera, pro kterou jsme právě šily bílé šaty na biřmování, dívenka mého věku: tehdy mi bylo jedenáct. Stydlivě mi podala obdélný předmět zabalený vpapíru od hokynáře apřevázaný provázkem. „Jsou to dětské časopisy zloňska,“ vysvětlila matka. „Erminia je už všechny četla několikrát akaždý týden přijde nový. Napadlo ji, že by ti udělaly radost.“

Dřív, než mi babička stačila pohledem naznačit, abych mlčela, jsem vyhrkla: „Neumím číst.“

Slečna Erminia vrozpacích stočila pohled ke svým botám astáhla obličej do smutné grimasy, jako kdyby jí bylo do pláče. Matka se po krátkém zaváhání vzpamatovala anenuceně se usmála: „To nevadí. Můžeš si prohlížet ilustrace. Jsou nádherné.“ Adala mi balíček do rukou.

Měla pravdu. Když jsem ho doma otevřela arozprostřela jeho obsah po posteli, zastavil se mi dech. Nikdy vživotě jsem neviděla nic tak krásného. Některé kresby byly barevné, jiné černobílé, ale všechny byly okouzlující. Co bych dala za to, abych si mohla přečíst, co bylo pod nimi napsáno! Vnoci jsem si trochu poplakala sprostěradlem přetaženým přes hlavu asnažila jsem se, aby mě babička neslyšela. Ale ona mě slyšela. Atýden poté, co jsme dokončily práci vdomě slečny Erminie, mi řekla: „Domluvila jsem se sLuciou, dcerou prodavačky zgalanterie. Víš, že je zasnoubená aza dva roky se má vdávat. Slíbila jsem jí, že jí na dvanáct prostěradel vyšiju iniciály stínovou výšivkou aona tě bude na oplátku dvakrát týdně učit. Studovala na učitelku, ikdyž studium nedokončila. Jsem si jistá, že se to rychle naučíš.“

Trvalo mi to tři roky, protože Lucia neměla zkušenosti ajá neměla čas se učit. Pomáhala jsem babičce sčím dál složitějšími pracemi, akdyž jsem chodila šít kněkomu domů, musela jsem lekce vynechat. Ze začátku, protože jsem neměla slabikář anechtěla jsem utrácet babiččiny peníze, jsem Luciu požádala, aby mě učila zčasopisů, aona souhlasila. „Tím líp. Aspoň to nebude taková nuda.“ Bylo jí už přes dvacet, ale při čtení hádanek, zpráv oroztodivných zvířatech ajazykolamů se bavila jako malá holka. Rýmy byly legrační, rozesmávaly nás, ale nebyla vnich použitá slova, která člověk slyší každý den. Časem nás to donutilo vypůjčit si školní učebnici. Nicméně já jsem byla šťastná, že se něco naučím, abyla jsem své neoficiální učitelce nesmírně vděčná. Řekla jsem babičce, aby nechala její prostěradla smonogramy být, chtěla jsem je vyšít sama. Dokončila jsem je těsně před Luciinou svatbou. Aza hodiny, které mi dala během následujícího roku, jsem jí ušila dvanáct košilek různých rozměrů pro dítě, které čekala. Ušila jsem jí pro něj ijedny šatičky svýšivkou, kníž mě inspirovala fotografie princezen Jolandy aMafaldy. Ve vitríně jednoho obchodu jsem totiž viděla obrovskou fotku královny, která je držela vnáručí.

Když se chvíli po mých čtrnáctých narozeninách Luciino dítě narodilo, byl to krásný chlapeček, řekla mi: „Sučením je konec. Teď už nemám čas. Aty už toho umíš dost na to, abys pokračovala sama.“

Abych se měla na čem cvičit, věnovala mi svoje „časopisy“, protože už neměla čas si je ani prolistovat. Když jsem otáčela stránky, některé znich se mi rozsypaly přímo vruce, jak byly opotřebované od neustálého používání. Ve skutečnosti to nebyly časopisy, ale operní libreta. Nikdy jsem nebyla vdivadle, ale věděla jsem, že každý rok přijíždí do města společnost provozující pěvecký styl bel canto, která uváděla nejnovější opery. Nechodilo na ně jen panstvo, ale iobchodníci apár řemeslníků, kteří si mohli dovolit místo na bidýlku. Spoustu árií jsem znala, protože naše nejmladší zákaznice je zpívaly doma vobývacím pokoji adoprovázely se přitom na klavír.

Četla jsem ta libreta, jako by to byly romány, ake svému údivu jsem zjistila, že všechny, ale opravdu všechny příběhy vyprávěly olásce. Vášnivé lásky, osudové lásky. Bylo to téma, kterému jsem zatím nevěnovala moc pozornosti, ale od té chvíle jsem začala se zvědavostí naslouchat hovorům dospělých.

Vté době se vsalonech důležitých rodin, vkavárnách navštěvovaných lepšími lidmi, ale iv naší uličce av přilehlých ulicích ive stáncích na tržišti hodně mluvilo opříběhu, který se vmnohém podobal Luciiným melodramatům. Sedmnáctiletá dcera pana Artonesiho se beznadějně zamilovala do markýze Rizzalda achtěla si ho ipřes otcův odpor vzít. Já ababička jsme Artonesiovy znaly, žili pár ulic od nás, vprvním patře starobylého aelegantního paláce, jakých bylo na starém městě spousta, byly tam promísené spřízemními budovami, které dříve sloužily jako stáje, ale které se poté, co se koně akočáry začaly používat mnohem méně, staly útočištěm těch nejubožejších anejzoufalejších lidských bytostí. Několikrát jsme měly příležitost unich šít, vždy nás tam pozvala jejich hospodyně. Ta řídila dům od doby, kdy jeho paní, manželka pana Artonesiho, zemřela během velké epidemie azanechala po sobě jedinou dceru, protagonistku téhle tolik probírané milostné historie. Slečna, kterou jsme viděly vyrůstat akteré jsme ušily několik různých zástěr na doma aněkolikery šaty zvyšívaného mušelínu, se jmenovala Ester ajejí otec ji střežil jako oko vhlavě anebyl schopen jí nic odmítnout, ani ty nejztřeštěnější nápady. Nejenže jí nedávno koupil nádherné koncertní křídlo, které jí nechal dovézt až zAnglie, ale dovolil jí navštěvovat lekce jezdectví, na které chodili takřka výhradně jen mladíci asem tam nějaká mladá žena doprovázená manželem. Po městě se šuškalo, že Ester Artonesi nejezdí na koni ženským způsobem, ale obkročmo, aproto pod sukní nosí kalhoty. Ipřes stížnosti hospodyně apříbuzných jí otec toleroval její absolutní nezájem ošití, vyšívání, kuchyň avšechno další, co se týkalo vedení domácnosti. Akdyž propadla rozmaru, že se bude učit cizí jazyky, povolal jednu starou pannu tuniského původu, aby jí dvakrát týdně dávala hodiny francouzštiny, americkou novinářku, která už mnoho let žila vnašem městě, na hodiny angličtiny akněze ze semináře na latinu ařečtinu. Už od dětského věku měla Ester učitele přírodovědných předmětů, který ji učil botaniku, chemii, zeměpis avysvětloval jí, na jakém principu fungují přístroje, které byly nedávno vynalezeny. Tyhle hodiny ji bavily anikdy na nich nechyběla. (Já byla nadšená, protože jednou, když jsme pracovaly unich doma, přišla spolu sučitelem do místnosti, kde se šilo, amně ibabičce dovolila, abychom se zúčastnily vysvětlení mechanismu nového šicího stroje zNěmecka. Učitel ho kompletně rozebral, řekl nám jméno afunkci každé součástky, pak ho pomalu znova smontoval, apřitom nám ukazoval všechna ozubená kolečka amně ababičce vysvětloval, jak je promazávat. Mně tehdy bylo jedenáct apřipadalo mi, že jsem přítomná zázraku.)

„Chce ji vychovávat jako chlapce,“ šuškaly si naštvaně příbuzné. Švagrová pana Artonesiho mu to vmetla do tváře: „Podívej, až se Ester vdá, tohle všechno jí bude nanic. Ničíš ji.“ Ale on pokrčil rameny adoporučil jí, aby se věnovala výchově vlastních dcer, ze kterých vyrůstaly věčně se pitvořící husičky.

Pan Artonesi si mohl dovolit kromě všech těch výdajů itakovou osobitost apohrdání konvencemi, protože byl velmi bohatý. Vlastnil velké lány půdy, na níž se pěstovala pšenice, ječmen achmel, ale na rozdíl od ostatních místních velkostatkářů byl iniciativní aneomezoval se jen na vybírání výnosů zúrody od nájemců pozemků. Osobně řídil několik mlýnů ve svém vlastnictví, které mlely mouku ipro jiné pěstitele, apivovar, jediný vnaší oblasti. Často se na svých inspekčních cestách nechával doprovázet dcerou.

„Budeš to ty, kdo to tu jednou povede,“ říkával jí.

„Bude to její manžel,“ opravovala ho švagrová, její teta zmatčiny strany. „Pokud se ti zní nepovede všemi těmito výstřelky udělat starou pannu.“

Bylo skoro nemožné, aby se něco takového stalo, myslela jsem si, protože slečna Ester Artonesi byla nejen bohatá dědička, ale inádherná dívka. Měla štíhlou avysokou postavu, eleganci apůvabné pohyby, jaké se vidí jen zřídka, anavíc něžný aživý obličej, takže by se do ní zamiloval iten nejhrubší anejlhostejnější zmužů. Kroužily kolem ní davy ctitelů, ale ona si je uměla držet od těla. Mile, bez jakékoli urážky, dokázala pár poznámkami dát na srozuměnou, že by jí raději měli jít zcesty. Obdivovala jsem ji iza tohle. Muži mi tehdy všichni připadali trapní, ajejich afektovanost ještě trapnější. Určité věci se mohly odehrávat jenom ve světě opery, jen tam mohly být vyslovené tak absurdní apřeslazené věty.

Když jsem zaslechla, že je slečna Ester zamilovaná do markýze Rizzalda, kterého poznala vjízdárně, nemohla jsem tomu uvěřit. Navíc mi markýz ve svých třiceti letech připadal jako stařec. Moje babička na tom ale neshledávala nic divného. Markýz, jak se shodla smajitelkou galanterie, kde jsme nakupovaly jehly anitě, sice nedosahoval bohatství Artonesiových, měl však sám obstojný majetek, takže nehrozilo, že by byl lovcem věna. Navíc se stal kvůli velké epidemii jediným nositelem starého arespektovaného šlechtického titulu. Bylo logické, že na sňatek spěchal, aby mohl na svět přivést dědice, amožná iaby založil početnou rodinu, dokud byl poměrně mladý. Věk vyvolené nebyl pro mou babičku ajejí známé problém. Ony samy se vdávaly kolem šestnácti let.

Naopak pan Artonesi, který vyhověl všem rozmarům svojí dcery, nebyl ochoten její volbu respektovat. Markýz mu prostě neseděl, ikdyž proti němu nedokázal vznést žádnou námitku. AEster mu připadala na roli manželky apaní domu příliš mladá. „Nemáš ještě zkušenosti,“ říkal jí. „Musíš se toho ještě tolik naučit.“

„Naučí mě to Guelfo,“ odpovídala tvrdohlavě dcera.

„Prosím tě jen oto, abys počkala, až budeš plnoletá,“ naléhal dál otec. „Jestli do té doby nezměníš názor, dám ti své svolení.“

„Čtyři roky? Chceš, abych umřela? Za čtyři roky budu stará. AGuelfo si mezitím najde jinou. Nemáš tušení, kolik děvčat se kolem něj točí. Apotom, promiň, až budu plnoletá, nebudu tvoje povolení potřebovat.“

Věděly jsme, vjakém duchu se odehrávaly jejich rozhovory, protože hospodyně nám onich podrobně referovala. Vyprávěla nám io vášnivých dopisech, které denně přicházely do domu Artonesiových spolu spugéty květin. Ao dnech, které slečna Artonesi trávila pláčem ve svém pokoji, protože otec jí nedovolovat vycházet osamotě aten, kdo ji na cestách ven doprovázel, měl za úkol zamezit jakýmkoli jejím stykům smarkýzem.

Jednoho dne velmi bledá vstoupila do otcovy pracovny av naprostém tichu mu podala dopis, který právě dostala. „Jestli tě nemůžu mít, zabiju se,“ bylo tam napsáno. „Můj život bez tebe nemá žádný smysl.“

„Jestli se Guelfo zabije, zabiju se taky,“ řekla sklidem, který pana Artonesiho vyděsil. Atak se smířil stím, že nápadníka přijme, aměl sním dlouhý rozhovor. Výsledkem bylo, že se mladí mohli považovat za oficiálně zasnoubené, ale nesměli se vídat sami. Markýz mohl navštěvovat dům Ester, docházet tam každou neděli na oběd, doprovázet ji ajejího otce na inspekcích do mlýna ado pivovaru, vdoprovodu tety asestřenic sní zajít na městský karneval nebo dát si čokoládu vnejelegantnější kavárně ve městě, vté na hlavní třídě, které se díky tomu, že byla složená zprosklených vitrín, přezdívalo „Cristal Palace“ ado které chodilo jen panstvo. Ale ti dva se nesměli nikdy pokusit být spolu osamotě, musel snimi vždy být svědek, který je mohl vidět aslyšet. Mohli si ale bez jakékoli kontroly psát. Co se věna týče, pan Artonesi dceři zajistil velmi bohatou roční rentu, nepřevedl na ni ovšem ani jednu ze svých nemovitostí. „Zdědí všechno po mé smrti. Jako by to už bylo její,“ řekl amarkýz se styděl protestovat. Zasnoubení mělo trvat dva roky, aby vzájemné city vystavilo zkoušce. Jistě, zrušit ho, když už bylo oficiálně ohlášené acelé město oněm vědělo, by byl skandál. Ale pana Artonesiho víc než pověst jeho dcery zajímalo její štěstí az veřejného mínění strach neměl.

Slečna Ester si začala připravovat výbavu. Ženich chtěl, aby všechno objednala už hotové zPaříže, tak jako to dělaly slečny Proverovy, ale Ester katalogům nevěřila. Kvůli nejelegantnějším šatům se obrátila na oba krejčovské salony ve městě, aby nikdo na nikoho nemusel žárlit. „Doufejme, že si ty dvě domýšlivé švadleny všimnou toho, že slečna ještě roste, aneušijou jí šaty přesně na míru,“ poznamenala babička nedůvěřivě. Byla ale hrdá na to, že zakázku na prádlo pro slečnu jsme dostaly my.

Během těch dvou let čekání jsme pustily všechny své další zákaznice – ikdyž se to později ukázalo jako velká nerozvážnost – apracovaly jsme jen pro Artonesiovy. Vnašem bytečku jsme šily ubrousky, prostěradla aubrusy; unich vmístnosti určené na šití pak všechno ostatní. Moje babička budoucí nevěstě ušila noční košile, spodničky, živůtky, župany anegližé, které jí nádherně slušelo. Vše bylo zdobené vyšívanými krajkami speciálně dovezenými ze Švýcarska. Taky já jsem se den za dnem učila vytvářet nejjemnější sámečky, nejmenší očka, drobné nařasení volánků. Ai já stejně jako slečna Ester jsem rostla do výšky. Vždyť nás dělily jen necelé tři roky.

Byly jsme placené dochvilně aštědře, ušetřily jsme na stravě, chovali se knám zdvořile; kéž by taková práce trvala deset let idéle! Po pár měsících jsem sebrala odvahu azeptala jsem se slečny Ester, jestli bych si nemohla půjčit některý zjejích románů, aona nejen že souhlasila, ale navíc mě začala nadšeně zasvěcovat do světa literatury. Předplácela si časopis Cordelia akaždý měsíc mi dala číslo, které už měla přečtené.

Co se týče slečny Ester, pokračovala vlekcích hudby, jazyků apřírodních věd, ale smenším zápalem avěnovala tomu méně času. Také proto, že snoubenec jí dal najevo, tedy shovívavým tónem, to zase ano, že to považuje za výstřednost, ne-li dětský rozmar.

Kdyby se mi večer při návratu oči nezavíraly únavou, mohla bych se vtěch letech naučit spoustu užitečných věcí, anavíc iněkteré, které moje babička považovala za škodlivé. „Není dobré zpychnout apřát si věci, které nikdy nemůžeš mít,“ opakovala mi, když mě viděla vzdychat nad nějakým románem. Protože jednu věc jsem se určitě naučila: že láska je překrásná věc, že pro lásku je každá oběť lehká, že muži nejsou tak trapní, jak jsem si myslela, aže markýz Guelfo Rizzaldo ztělesňuje ideál zamilovaného muže, který je kdykoli připravený položit život za svou Ester, tak jako ona pro něj. Ijá jsem snila otom, že potkám někoho, kdo by mě tak hluboce miloval, krásného amilého mladíka, aneohrabané lichotky od tovaryšů zdílny, kteří byli ze stejné vrstvy jako já, mě urážely akazily mi náladu. Věděla jsem, že dříve či později se budu muset smířit stím, že si jednoho znich vezmu, nebyla jsem tak bláhová, abych čekala prince na bílém koni. Ale oddávat se zatím snům mě nic nestálo.

* * *

Čas plynul aslečna Ester rostla do výšky adávala mi šaty, které pro ni byly už příliš krátké, ale stále ve výborném stavu. Babička je rychle přešívala, přizpůsobovala je mým mírám azbavovala je všech ozdob – třásní, knoflíků, krajek, rafinovaných zapínání aozdobných lemů. „Nemůžeš chodit oblečená jako dcera zbohaté rodiny. Zahanbila bys tím toho, kdo ti je věnoval, ataky mě, která ti to dovolila.“ Nicméně pořád byly znejlepších látek, velmi odlišných od těch, které jsme nosily my idalší lidé znašich vrstev. Boty mi slečna Ester bohužel přenechávat nemohla, měla totiž jemné aútlé nožky, menší než já. Musely jsme je obměňovat každý rok, protože imoje nohy rostly, ai když jsme využívaly služeb příštipkáře, který bydlel ve vedlejší uličce, nebyl to zrovna malý výdaj. Co se týče klobouků aslunečníků, jakmile je opotřebovala, slečna je všechny darovala svým sestřenicím, které je nechaly zmodernizovat umodistky. Bylo nemyslitelné, aby něco takového darovala mně, ženy zmojí vrstvy nenosily klobouky, ani ty nejzámožnější anejmarnivější by se toho neodvážily. Použít slunečník by pak bylo považováno za projev nepochopitelné drzosti apýchy: to mohly jen bohaté dámy.

Slečna Ester přestala růst krátce před devatenáctými narozeninami, když už doba zasnoubení končila ablížil se den svatby. Ona amarkýz se nikdy nepřestali milovat, nikdy nenastalo sebemenší ochladnutí, naopak se zdálo, jako by se každým dnem jejich city prohlubovaly. Stačilo mi je vidět spolu apřipadalo mi, že žiju vrománu. Vypadalo to, že ipan Artonesi je teď už přesvědčen, že našel zetě hodného jeho dcery, který by ji dokázal chránit astarat se ojejí štěstí, až on sám už tu nebude.

Sňatek byl oslaven svelkou pompou, ženich snevěstou zářili štěstím; ona vypadala jako princezna zpohádky, on jako filmový herec. Nevěstiny tety přes veškerou svou snahu nenašly nic, co by mohly zkritizovat. Leda tak trochu záviděly, protože si nebudou moci dovolit oslavit spodobnou pompou svatby svých dcer.

Poněvadž slečně Ester ještě nebylo dvacet let, začali jí lidé říkat „markýzka“, ikdyž by jí vlastně náležel titul markýzy. Pro mě bylo těžké oslovovat ji novým šlechtickým titulem, byla jsem příliš zvyklá na to myslet na ni jako na svou milovanou „slečnu“. Čtenář mi snad promine, když se mi během dalšího vypravování nebude vždy dařit hlavní hrdinku tohoto příběhu oslovovat titulem, který jí náleží, aněkdy mi možná unikne iprosté „Ester“, jako kdyby se jednalo omou kamarádku. To ale neznamená, že jsem si nebyla, adoteď nejsem, vědoma obrovského společenského rozdílu, který nás dělil, atoho, kde bylo moje místo.

Neměla se ale, chudinka, strachovat dlouho. Nová markýzka se ještě ani nevrátila ze svatební cesty, když jednoho odpoledne moje babička, zatímco prodlužovala jedny zmých zimních šatů, sklonila hlavu na hruď, dlouze vydechla azemřela. „Náhlá mrtvice,“ vynesl svůj soud lékař, který měl dát svolení kpohřbu. „Srdce bylo příliš zmožené.“

* * *

„Akdo jiný?“