Transgender: otevřený rozhovor psychologa a matky trans dítěte

Copyright © Alena Vernerová, Adam Suchý, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-469-3

ISBN mobi: 978-80-7689-470-9

Všem otevřeným lidem, kteří chtějí lépe porozumět současnému světu.

ŘÍCT CELÝ PŘÍBĚH

„We always need to hear both sides of the story.”

PHIL COLLINS

1.

Alena: Pojďme si pro začátek říct, co tady teď tvoříme…

Adam: Nezaujatou a ucelenou knihu o transgender problematice. Nic nazatajíme, nic nepřibarvíme. Smělý plán, co?

Alena: To ano, troufáme si. A proč to děláme?

Adam: Protože je to velmi potřeba. Transgender téma rezonuje společností čím dál víc, dochází k významnému nárůstu trans lidí v populaci na celé planetě, stejně jako k chaotickému míchání sociálního fenoménu s medicínským a ideologickým. Nikdo ale zatím nemá odpovědi na všechny otázky, včetně odborníků. Tím nechci říct, že bychom byli úplně mimo, ale chybí nám dostatek dat z dlouhodobých výzkumů. Mezi lidmi i proto řádí morální panika a koluje neuvěřitelné množství neověřených informací, mýtů a nesmyslů. Společnost je polarizovaná a i odborné přístupy jsou bohužel velmi nejednotné, od nadšeného přijímání až po nenávistné odmítání.

Alena: My dva se v tom tedy budeme snažit vyznat a nějaké ty odpovědi nabídnout.

Adam: Ano, zkusíme. A zrovna my dva proto, že se známe v podstatě od dětství, ale nějakých pětadvacet let jsme se neviděli. Když jsme na sebe nedávno narazili, zjistili jsme, že nás spojuje tohle téma, i když ho každý známe z jiného břehu. A tebe napadlo přetavit naše zkušenosti do společného počinu a mně to přijde jako skvělý nápad.

Alena: Myslím, že máme co říct, protože jsme v tom oba až po uši. Ty jako odborník, který se ve své ordinaci transgender problematikou v podstatě na denní bázi zabývá, já jako poučený laik – matka trans dítěte.

Adam: Jsme v tom až po uši, ale to neznamená, že kopeme za nějaký jasně vyhraněný tým anebo nedejbože reprezentujeme nějakou ideologii. Záleží mi na tom, aby kniha nebyla použita či zneužita k ideologickým, náboženským nebo jiným polarizujícím účelům a bojům.

Alena: No jasně, neoblékáme žádný dres. Chceme jít po podstatě, chceme v co největším záběru obsáhnout téma zvané transgender a zkoumat možná řešení případných problémů, které s sebou nese. Jsou-li tedy vůbec nějaká řešení.

Adam: Pokud nejsou, tak to řekneme, připadá mi důležité přiznat, že toho ještě hodně nevíme. Jestli někdo čeká, že si touto knihou potvrdí, jak je svět hrozné místo k bytí a jak se nepochybně řítí do záhuby, bude zklamaný. Stejně zklamaný ale bude i ten, kdo by čekal, že budeme nekriticky obhajovat svět splněných přání a fandit právům všech na všechno bez jakékoli korekce a osobní zodpovědnosti. Nejvíce spokojený by měl být ten čtenář, který chce dostat ucelený obraz a střízlivý pohled. Tedy ten, kdo chce slyšet celý příběh, nejen jeho polovinu zabarvenou podle toho, k jakému názorovému spektru se přiklání. Žádné zkratky, žádná facebooková zjednodušení a emoční výkřiky. A víš, jak poznáme, že se nám to povedlo? Pro trans aktivisty budeme málo pro-trans, pro trans odpůrce budeme naopak příliš pro-trans.

Alena: Ty jsi klinický psycholog a psychoterapeut, který se tímto tématem dlouhodobě zabývá. Jak ses k tomu vlastně dostal? Chtěl jsi s trans lidmi pracovat vždycky, nebo to byla náhoda?

Adam: Náhoda, přišel jsem k tomu původně trochu jak slepý k houslím, ale myslím, že se tím moc neliším od svých klientů, protože ani oni si to téma sami nevybírají. Když jsem v roce 2003 začínal na psychiatrii ve Fakultní nemocnici v Olomouci, občas se tam objevil člověk toužící po medicínské přeměně pohlaví. Byla to velmi sporadická zkušenost a nikdo v té době moc netušil, jaké psychodiagnostické metody pro vyšetření vlastně použít a jaká kritéria si nastavit. To ostatně není zcela jasné ani dnes, především u dětí. Dojdeme k tomu později, ale identitu prostě změřit neumíme a ani ten nejlépe zkonstruovaný psychodiagnostický nástroj lidem do hlavy nevidí.

Alena: A to je problém.

Adam: Nebo výzva. Baví mě nové věci, jsem nadchávací typ a zřejmě jsem se tehdy tvářil dostatečně sebevědomě, takže jsem začal ta vyšetření dělat. Spolupráce se sexuology se pomalu rozrůstala, později jsem odešel do privátní praxe, ale navázané kontakty zůstaly. A jak se postupně zvyšuje počet klientů usilujících o medicínskou tranzici a přibývá sexuologů, kteří ke mně své klienty na vyšetření posílají, stalo se to poměrně velkou součástí mé práce. Nutno říct, že se za ty roky neproměnil jen počet trans lidí, ale i jejich podoba. Přibylo nejednoznačnosti.

A jaká byla tvoje cesta? Asi je jasné, že ani ty sis ji nevybrala nijak dobrovolně…

Alena: To nevybrala. Jsem rodič, jehož dítě prochází něčím, co mě strašně zaskočilo a k čemu si stále hledám cestu. Život mě překvapil ze zálohy – naservíroval mi úplně jiné situace, než jakých jsem se jako matka obávala. A i proto, aby nemuseli další rodiče procházet podobnou zkušeností tak bolestně, jako se to dělo mně, vzniká tato kniha. Myslím, že v naší společné tvorbě mám jednodušší roli: budu mluvit o tom, co jsem zažila a zažívám. Tedy žádné odborné věci, naopak – transsexualita či transgender z pohledu laika, dnes snad mohu říct, že poučeného laika. Jsem tady za prostý lid, to ty musíš edukovat, osvětlovat a vysvětlovat.

Adam: Já ale zase nemám takovou osobní zkušenost jako ty. Proto mi naše spolupráce přijde tak cenná. Pojďme si ještě říct, koho bychom rádi oslovili, pro koho to děláme?

Alena: Možná to zní idealisticky, ale pro všechny. Pro ty, kterých se problematika týká, stejně jako pro ty, kteří chtějí třeba jen lépe porozumět současnému světu. Pro laiky, odborníky, trans lidi a jejich rodiče, učitele či kamarády. Prostě všechny, o které se trans téma nějak otřelo. Naše kniha by měla být takovou mapou, která lidem ukáže cestu, když ve svém životě narazí na transgender otázky a nebudou si vědět rady s odpověďmi. A moje velmi osobní přání je, aby naše kniha měla schopnost uklidnit rodiče dětí, které se projevily jako trans. Aby fungovala jako manuál pro ty rodiče, kteří jsou schopni čelit této nelehké výzvě racionálně a moudře, a jako útěcha pro ty, kteří toho schopni nejsou.

Adam: Aby se nám to povedlo a nebylo to jen takové povšechné učesané plácání, budeme muset být maximálně upřímní. Myslím, že jediná možná funkční cesta i při mé práci s trans klienty je otevřená spolupráce. Nic nezatajovat ani nic nezveličovat. Říct celý příběh, i kdyby neměl mít happy end. My bohužel neznáme všechny odpovědi, ale zato známe všechny otázky a máme odvahu (si) je položit. Takže, jsi připravena tnout do živého a jít s kůží na trh?

Alena: Já myslím, že ano! I když… Teprve až se začne lámat chleba, až to samotné povídání o tématech, která jsou pro mě a mou rodinu bolestná, ukáže, jestli opravdu jsem připravená. Z tohoto pohledu to pro mě asi bude těžší, to téma se mě týká až moc, protože do mého života vstoupilo skrz moje dítě – a to je zatraceně citlivá parketa. Nemám odstup, anebo možná mám, ale hledá se mi strašně těžko. Nemít odstup si ty jako profík asi nemůžeš dovolit.

Adam: Ale můžu! A částečně to mám i v popisu práce, protože jsem Gestalt psychoterapeut a jedním z našich základních přístupů je autenticita. Jako odborník se snažím pracovat diagnosticky a terapeuticky, ale člověk Adam sedí celou dobu v tom křesílku taky a ty příběhy neprocházejí jen tak nenápadně okolo, aniž by se mě dotkly. Tudíž se ani tady nechci schovávat za obraz ostříleného psychologa, který na otázku alibisticky odpovídá otázkou, a ještě se u toho tváří všeznale. Takže karty na stůl. Pojďme na to.

MEZI NOHAMA, MEZI UŠIMA, NEBO V SRDCI?

„Girls will be boys and boys will be girls

It‘s a mixed up, muddled up, shook up world

Except for Lola

Well, I‘m not the world‘s most masculine man

But I know what I am and I‘m glad I‘m a man

And so is Lola”

THE KINKS, 1970

2.

Alena: Kdybych byla bába z pavlače nebo internetový trol, začnu hysterickým výkřikem: „Proboha, co se to děje? Šedesát pohlaví? Děcka blbnou s tím předěláváním z kluka na holku a naopak, na vojnu s nima, tam by to z nich vytřískali!“ Ale protože nejsem internetový trol a pro bábu z pavlače mi chybí ta pavlač, řeknu to jinak: Mám pocit, že se s naším světem něco děje. Že se zvyšuje počet lidí, ba dokonce už i dětí, které o sobě tvrdí, že se nenarodily do správného těla. A že se z diagnózy, která byla ještě před nějakými dvaceti lety na okraji, a ještě předtím naprosto tabu, stalo mainstreamové téma. Jsou to jenom moje pocity, ale víš, proč ti teď tady s nimi mávám před očima?

Adam: Hádám proto, že nemůžeš mávat daty. Žádná totiž nemáš.

Alena: Bingo! Ale já data chci. A chci je od tebe. Jsou mé pocity správné? Skutečně se počet trans lidí v naší společnosti zvyšuje?

Adam: Hned na začátek takový oříšek. Já osobně nárůst v ordinaci zaznamenávám zásadní a velký, kolegové taky a některé zahraniční odborné společnosti hodnotí výskyt transgender problematiky jako mnohonásobně vyšší než v minulosti, někde až v tisících procent. Na druhou stranu, podle statistik Ministerstva zdravotnictví ČR se počet lidí, kteří u nás podstoupí celou medicínskou tranzici, zase tak dramaticky nezvýšil. Vidět je spíše ten sociální fenomén, který prostupuje veřejným prostorem. I v tomto se názory odborníků rozcházejí, někteří tvrdí, že jde o alarmující nárůst počtu trans lidí v populaci, jiní zase, že tady tito lidé byli vždycky, jen se teď přestali bát říct si o pomoc a přestali se schovávat. Někteří kolegové to přirovnávají k levorukosti – dokud byla přeučovaná, bylo leváků málo, jakmile se umožnilo psát levou, počet levorukých výrazně narostl. Nicméně já samozřejmě nějaká data a statistiky prokazující nárůst mám, ale bez kontextu a porozumění tomu, co nám to vlastně roste, to bude jen žonglování se senzačními čísly. Takže navrhuji vrátit se k tomu později, až si lépe zmapujeme situaci.

Alena: Pokud se tedy v tuto chvíli shodneme, že nějaký nárůst existuje, pak si taky řekněme, že to, co v současnosti v naší společnosti hlavně sledujeme, je zmatek. V pojmech, diagnózách, v pocitech i názorech. Pojďme si ten zmatek tedy nejdřív utřídit. Co je to transsexualita, co je to gender, co je to pohlaví a co sexuální orientace?

Adam: Kolik máš času? A kolik na to máme v knize stránek? Dobře, nebudu rozvláčně vtipný, v jedné zahraniční přednášce jsem slyšel krásné a srozumitelné rozdělení: Pohlaví je to, co máme mezi nohama, gender je to, co máme mezi ušima, a sexuální orientace je to, co máme ve svém srdci. Ani jedno spolu přitom navzájem přímo nesouvisí.

Alena: Začněme mezi nohama. Pokud dobře chápu, pohlaví je biologická záležitost. A tím pádem taky velmi jednoduchá – pohlaví jsou jenom dvě.

Adam: Je mi líto, že ti kazím radost hned na začátku, ale … Ne. Pohlaví jsou a vždycky byla tři: muž, žena a intersexuál neboli, jak se říkávalo dříve, hermafrodit.

Alena: No dobře, ale copak můžeme hermafrodity brát jako právoplatné pohlaví? Není to spíš chyba v systému? Mutace těch dvou pohlaví? Tedy u lidí. Vím, že některá zvířata jsou přirozeně hermafroditní – ryby, měkkýši, plži… Ale homo sapiens? Není to spíš tak, že se během těhotenství něco zvrtne, nedotáhne se to ani na chlapečka, ani na holčičku a narodí se hermafrodit?

Adam: Dá se to tak brát, ale pokud se bavíme o biologicky prokazatelném pohlaví, okem rozlišitelném, potom je intersexuál onou třetí variantou a jistým způsobem zasahuje i do celé trans problematiky. U některých trans klientů se hermafroditismus vyskytuje, i když je jich skutečně minimum. Zároveň ta tvoje otázka může otevírat důležitá sociální a filozofická témata: co je právoplatné? A co je norma? Pohledy na normu a její kritéria samotná se proměňují během vývoje lidstva ve všech oblastech a jinak tomu není ani ve vědě, medicíně a psychologii. Když se ale od těchto znepokojivých otázek vrátíme k biologickému pohlaví, tam je to co do počtu i průkaznosti fakt docela jednoduché. Oproti tomu gender neboli rod je sociální konstrukt – to znamená, že je formován kulturou a lidmi, takže je v různých obdobích, sociálních bublinách a společnostech různý. Někdy se mu proto říká i „sociální rod“. A tady se už můžeme rozšoupnout podle libosti, tady prostě nejsou limity.

Alena: Rozumím, s pohlavím se narodím, gender se naučím. Jsem žena = nosím ženské šaty, což se primárně děje proto, aby mě lidé z mého kmene mohli správně zařadit. Ale není to nějak bytostně dané. Dnes si spojujeme růžovou barvu s ženským světem a modrou s chlapeckým, před stovkami let to mohlo být naopak.

Adam: Ono to ale fakt bývalo naopak! Ještě koncem 19. století nosili chlapečci sukně a šatičky, mimo jiné pro snadnější výměnu plínek a toaletní trénink, a pro obě pohlaví se používala bílá barva. Změnilo se to na začátku 20. století, když texaský deník The Daily Sentinel v roce 1914 napsal, že „pokud chcete dodržovat konvence, použijte růžovou pro chlapečka a modrou pro holčičku“. Růžová je totiž výraznější a silnější barva pro chlapce, zatímco modrá je decentnější, jemnější a hezčí pro dívky, jak vysvětlovala např. v roce 1918 obchodní publikace Earnshaw´s Infants´ Department. Dobré, že? Když přišel po druhé světové válce hospodářský růst, začaly více nakupovat ženy a výrobci si všimli, že růžové a červené barvy jsou za výlohou lépe vidět a jdou více na odbyt. A tak se stalo, že růžová začala být cílená na ženy. Genderové barevné vnímání se postupně otáčelo a – pozor, propojení s medicínou – definitivně to dorazila 2. polovina 20. století, kdy mohli rodiče díky ultrazvuku a prenatální diagnostice nakupovat holčičí nebo klučičí zboží ještě před narozením. Všímáš si ale motivace? Byla především ekonomická! Bílé šatičky pro všechny z konce 19. století se mohly dědit a předávat dál a dál bez ohledu na pohlaví, barevně a stylově odlišené oblečení umožnilo zdvojnásobit zisky, protože sociální konvence už jednotnost neumožňovaly. Kdybych byl cynik, řekl bych, že se stále potvrzuje, že o prachy jde vždycky až na prvním místě.

Alena: A je to v nás jak v koze. Mám na mysli ty barvičky spojené s konkrétním pohlavím a vůbec všechny ty věci á la „tohle holčička nedělá“ a „takhle se chlapeček nechová“. Ze svého okolí znám případ absolventky genderových studií a velké feministky, jejíž názory na genderovou problematiku byly narušeny narozením dcery. Tehdy se v této dámě probudila síla, o které vůbec netušila, že ji má. Ani za boha by malou neoblékla do modrého oblečení, respektive do oblečení, ve kterém by okolí její novorozeně považovalo za chlapce. Sama tím byla překvapená, jak moc lpí na tom, aby dala světu najevo, že to malé v kočáru je dívka. Bylo zajímavé sledovat, jak je zmatená: její rozum podepřený vzděláním jí říkal, že je přece jedno, jakou barvu mají dupačky jejího pár dní starého dítěte. Ale to něco uvnitř mělo nad rozumem i učením navrch.

Adam: Pro nás už to jsou skoro archetypy, náš kmen si to zařídil takhle, modro-růžově a kalhoto-sukénkově. Ale způsoby, jakým se lidé řadí ke svým kmenům, jsou na různých místech planety odlišné. Nikdo z nás se nenarodí s tím, že přesně ví, jak se má typicky chovat a vypadat podle toho, v jakých zeměpisných souřadnicích mu byl zrovna vdechnut život. Velkou část toho se prostě sociálně naučí. Oproti tomu ale ta původní a stále nejvíce uznávaná biologická teorie říká, že „klasická“ transsexualita je vrozená stejně jako pohlaví, tedy nelze k ní vychovat a ani z ní nelze vyléčit.

Alena: Když to tedy pro zopakování shrnu: pohlaví = penis v případě kluků, vulva v případě holek a obojí v případě intersexuála. Gender = to, za co se považujeme, kým se cítíme být, jestli mužem, či ženou.

Adam: Přesně tak, pokud tedy zůstaneme u jednoduchého binárního schématu. I když má člověk penis, může se cítit jako žena. A naopak. Složitější je situace u lidí, kteří vnímají muže a ženu jako dva krajní protichůdné póly na kontinuu a neumisťují svou identitu do těch jednoznačných poloh a typických obrazů.

Alena: Jasně. A sexuální orientace je tedy to, kým jsem přitahována. Pokud mě přitahuje opačné pohlaví, jsem hetero, pokud stejné pohlaví, jsem homo.

Adam: Ano, ale sexuální orientace se netýká jen přitažlivosti, primárně je určena tím, do koho se zamilováváme. Na druhém místě ji určují erotické sny, následně masturbační fantazie a až na posledním, čtvrtém místě, je to samotné sexuální chování, které vlastně o tzv. sexuální orientaci vypovídá nejméně.

Alena: Protože můžu spát s holkama, ale nemusím být homosexuální, že ano? Nezamilovávám se do nich, důvodem mého sexu s holkama může být třeba fakt, že… Že na planetě vymřeli všichni muži.

Adam: Nebo si to prostě chceš zkusit, protože tvůj vnitřní kontrolor není tak puritánský, aby ti to zakázal. Nebo chceš hrát v lesbickém pornu. Nebo je ti sexuální půst během dlouhých let ve vězení příliš dlouhý – tomu se říká zástupná homosexualita, po opuštění stejnopohlavního společenství se člověk vrací ke své původní biologicky determinované orientaci. Ale i v této oblasti je situace mnohem pestřejší a barevnější. Například kromě hetero a homosexuální orientace po světě chodí i bisexuálové – lidé, kteří se zamilovávají jak do mužů, tak do žen. Nebo asexuálové – to jsou ti, kterým sex nic neříká. Nebo pansexuálové – lidé, kteří mohou mít sex s kýmkoli lidským, mužem, ženou, trans člověkem. Samozřejmě ani v tomto není odborná veřejnost jednotná a spory o to, jestli třeba existuje pravá bisexualita, jsou věčné.

Alena: To musím potvrdit. Určitá část odborníků, kteří se u nás pohybují v oblasti trans problematiky, existenci bisexuality neuznává. Ve chvíli, kdy kandidát na tranzici uvede, že je bisexuální, řeknou mu, že je zmatený a že se to ještě vyvrbí. Takže tam v těch ordinacích všichni ti lidé toužící po proměně lžou a to, že jsou bisexuální, tají. Zároveň mi také z rešerší vypadlo, že spousta trans lidí se za bisexuály označuje. Nemám data, takže nemůžu říct, kolik jich je. Mimochodem, mohu-li se lehce zasnít, bisexualita mi vždycky přišla velice praktická. Chápej, na seznamovacím trhu máš dvakrát větší možnost někoho potkat.

Adam: Vida, to mě nenapadlo! Teď už je asi pozdě, jsem šťastně ženat. Myslím ale, že kdybychom viděli lidem do hlav, nestačili bychom se divit. Co všechno si zakazujeme, co všechno potlačujeme… Ostatně staří psychoanalytici říkávali, že čím méně je toho vidět navenek, tím více se toho děje pod povrchem. A ti nejzapálenější bojovníci za čistou morálku jsou obvykle nejvíce vyděšeni ze svých vlastních zastrčených impulzů a myšlenek. Osobně mě berou všichni čerti, když někdo v oblasti vědy nebo medicíny prohlásí, že něčemu nevěří nebo něco neuznává. To je terminologie, která přísluší ideologiím, ne? Některé fenomény se zjevně objevují, protože kdyby se neobjevovaly, tak by o nich klienti nereferovali. A nás vždycky učili, že naším úkolem je pokud možno akceptovat svět klienta a pokusit se mu porozumět, aby si mohl porozumět i on sám. A nikoli ho zpochybňovat expertním tvrzením, že to, co se mu děje v hlavě, je úplně mimo. Věda navzdory svým snahám není schopna vše jednoznačně vyzkoumat a potvrdit, tak co kdybychom s pokorou přiznali, že některé věci prostě zatím nevíme?

Alena: Jsem pro, konec konců, mám pocit, že celá tahle kniha bude o tom, že spíš nevíme, než víme… Čímž se dostáváme k vyvrcholení dnešního večírku: co je to transsexualita? Víme, nevíme?

Adam: Víme, ale než vyvrcholíme, rád bych upřesnil, že se slova transsexualita, transsexualismus nebo transsexuál už dnes v podstatě nepoužívají. Byla součástí desáté revize Mezinárodní klasifikace nemocí (MKN-10), která se změnila na jedenáctou a přinesla spoustu změn. Klasifikace probereme později, teď je důležité vědět, že původní výrazy nahradil termín gender incongruence, který ještě nemá v češtině oficiálně schválenou podobu, dá se přeložit jako rodový nesoulad a jeho navrhovaný český ekvivalent je nesoulad rodu a pohlaví. Což je poměrně přesné a výstižné. Oproti tomu slovo transgender poprvé použil americký psychiatr John F. Oliven už v roce 1965, ale není to medicínský termín a často se používá jako takový deštník zastřešující celé spektrum odlišností. Tím mám na mysli všechny ty novotvary a zvláštní slova typu nebinární, gender fluid, agender, neutrosis a tak dále. Tedy slova, která asi nejvíce v lidech vyvolávají údiv, pohoršení, nepochopení, zmatek, ale taky zájem nebo zvědavost.

Alena: A není to jen hraní se slůvky? Transsexuál nebo transgender, bába nebo šťáva…

Adam: Trochu je, ale to přehodnocování poznání a přejmenovávání se děje pořád. Snažíme se mj. neurážet. Proto třeba dřívější odborná pojmenování debil, idiot a imbecil zmizela a nahradily je různé stupně mentální retardace, aby byly nedávno i ony vyměněny, protože lidé prostě nechtějí být retardi. Termín psychopatie nahradilo označení poruchy osobnosti, byť slovo psychopat a jeho všechny možné odvozeniny lidi stále a rádi používají.

Alena: Proč ale máme potřebu vyměnit slova transsexuál a transsexualita? To přece žádné nadávky nejsou…

Adam: Nejsou, to je pravda, ale ta původní trans terminologie, převzatá z angličtiny, podle mě nadělala víc zmatků než užitku – a dodnes dělá. Pohlaví se anglicky řekne sex, což přispívá k mylné představě, že identita je totéž co sexualita nebo souvisí se sexuální orientací (ona se samotná sexualita na utváření identity také podílí, ale není to základ celé problematiky). Také původní označení transsexuál evokuje „něco se sexem“. Faktem ovšem je, že i nová Mezinárodní klasifikace nemocí vytvořená Světovou zdravotnickou organizací řadí transgender bůhvíproč ke stavům souvisejícím se sexuálním zdravím. Dokonce i zkratka LGBTQIA+[1] v sobě míchá odlišné sexuální orientace s biologickým pohlavím a odlišnými identitami, takže je fakt těžké se v tom vyznat. A v neposlední řadě, v České republice provází medicínskou tranzicí (lékařskou přeměnou pohlaví) sexuolog, což v celosvětovém měřítku není vždy běžné, někde léčbu řídí např. obvodní lékař nebo psychiatr, protože jak už zaznělo, sexuální orientace s identitou nesouvisí. Také proto nemělo žádný smysl vyšetřovat transgender klienty za pomoci falopletysmografu či vulvopletysmografu.“[2] Těmito metodami zjistíš, kdo nebo co tě vzrušuje, ale ne to, kým nebo čím jsi. Pokud mám ale správné informace, i na našich nejkonzervativnějších pracovištích se od této praxe už upustilo.

Alena: Myslím ale, že označení transsexualita a transsexuál jsou mezi lidmi hodně zakořeněná, takže asi jen tak nevymizí. Nicméně chápu, že začneme-li místo nich používat slovo transgender, můžeme doufat, že si časem tento stav přestanou lidi spojovat se sexem a budu ho více vnímat s identitou toho konkrétního člověka. Na české Wikipedii je – stále ještě – transsexualita definována jako porucha pohlavní identity. Co to tedy je?

Adam: Porucha pohlavní identity je právě ta kategorie v desáté revizi Mezinárodní klasifikace nemocí, pod kterou spadala transsexualita. Ta kategorie celá zmizela a nový termín nesoulad rodu a pohlaví se přesunul do stavů souvisejících se sexuálním zdravím. Tedy pár pánů a paní z WHO si řeklo „takhle tomu už nebudeme říkat“, a tak se svět snaží naučit novou terminologii. Což tomu světu bude samozřejmě trvat. Pokud bychom se bavili diagnosticky, tak tím pádem už nejde o identitu, kterou stejně nijak změřit neumíme, ale právě o ten nesoulad a případně dysforii, tedy o to, jak těžké je ten nesoulad prožívat. V odborném prostředí potom někdy termín transsexuál zatím ještě používáme pro ty pacienty, kteří jsou pro nás úplně jasní podle té původní klasifikace. Ovšem na to, abych to vysvětlil celé postupně a ještě lépe, se musíme vydat na malý výlet do světa biologie a říct si úplně zlehounka, co je to pohlavní diferenciace a jak vzniká.

Alena: Diferenciace znamená odlišení nebo rozlišení.

Adam: Jasně. Diferenciace je odlišení, pohlavní diferenciace je vytváření a rozlišení pohlaví během vývoje zárodku. A děje se na pěti úrovních: chromozomálně, gonadálně, genitálně, hypotalamicky a psychicky.

Alena: Říkal jsi výlet! Výlet do světa biologie! Ne pracovní tábor!

Adam: Já vím, já vím, ale neboj, budu tě šetřit. Takže: určitě jsi už někdy slyšela, že holčičky mají chromozomy XX a chlapečci XY. To je ta chromozomální diferenciace neboli odlišnost. Gonadální diferenciace, od slova gonády, což jsou párové pohlavní orgány, se týká varlat a vaječníků. Genitální zase penisu, vulvy a pochvy, respektive dělohy. U hypotalamické odlišnosti máš na výběr buď mužskou, nebo ženskou hormonální soustavu, a konečně je tu psychická rozdílnost – a jsme zpět u genderu, tedy u toho, za co se člověk považuje.

Alena: Jako by příroda nevěděla, že v jednoduchosti je síla… Pokud se naše pohlaví utváří na pěti úrovních, tak to tedy ale znamená, že se taky na každé z těch pěti úrovní může něco pořádně zkomplikovat.

Adam: No právě. Může. Každý programátor se v nějakém tom kódu občas sekne, i ten nejvyšší. V prvním trimestru prenatálního života se vyvíjí pohlavní orgán, ve druhém identita, nejde to ruku v ruce. A právě ta časová prodleva dává prostor pro případný nesoulad v budoucnosti. Ono stačí, když si uvědomíš všechny ty kombinace, které nám z toho plynou. Kdybychom se chtěli matematicky vyřádit, kombinacemi všech výše zmíněných odlišností se dostaneme k číslu 63.

Alena: A to je ono! To je to číslo, které zvedá ze židlí konzervativně smýšlející spoluobčany po celém světě. O to tady běží!

Adam: No, jenže o to tady vlastně vůbec neběží. Já všechny ty kombinace zmiňuju jen jako zajímavost a zároveň vlastně jako marginálii. Bavíme se totiž o vzácných biologických odchylkách, zatímco všechny ty řeči a spory se vedou o gender, o ten sociální rod a stovky jeho názvů. Ale ano, za jistých okolností se i biologicky lze dobrat k takto vysokým číslům. Nás ale zajímá něco jiného.

Alena: Nás zajímá, co je to stav zvaný dříve transsexualita, dnes nesoulad nebo transgender.

Adam: Už se k tomu dostáváme… V tuto chvíli víme, že jestli je člověk holka, nebo kluk, řeší naše tělo na pěti na sobě relativně nezávislých úrovních. Teď to bude trochu školometské, ale nedá se nic dělat, pro pochopení je to nutné a já se budu snažit být opět průzračně stručný a srozumitelný. Ten tzv. gender neboli rod neboli to, za co se člověk považuje, je určen třemi složkami. První je biologická, to jsou ta zmiňovaná pohlaví. Druhá je kulturní nadstavba, což je vlastně role, vyjádření našeho rodu navenek. Tím myslím způsob oblékání, chování, zvyklosti a společenské normy. Čili jestli jako správný chlap nosím modré rifle, piju pivo, umím praštit do stolu, mluvím sprostě a nežehlím, protože to má pro změnu dělat správná a typická ženská. No a třetí složka našeho genderu je tzv. genderová identita, můj vnitřní pocit příslušnosti k určitému pohlaví. Tedy to, jestli si opravdu připadám jako správný chlap, nebo to „správné“ a ode mě očekávané chování jenom hraju, abych zapadl mezi borce v práci, zatímco uvnitř to cítím jinak. Z těchto tří složek je stabilní jen jedna, ta biologická, tedy pohlaví. Ty další dvě – kulturní nadstavba a genderová identita – se můžou vyvíjet a měnit. A taky se pořád mění: někteří muži dnes perou, žehlí, vozí kočárek, ženy už nenosí korzety, mají volební právo, rozvádějí se. A tak dále. A teď pozor, králík z klobouku: pokud máš všechny tyhle tři zmíněné složky plus mínus v souladu (tzv. kongruenci), jsi tzv. cis-žena, cisgender. Zjednodušeně řečeno, tvoje identita odpovídá pohlaví. Pokud je nemáš v souladu natolik, až je to pro tebe neúnosné, jsi trans.

Alena: Tadááá! Navíc, tvůj popis typického muže je zároveň skvělým důkazem toho, jak se mění ona kulturní nadstavba genderu. Jistě byla doba, kdy byl tebou popsaný muž vnímán jako ten pravý a typický. Dnes by o muži, který ze své pozice chlapa očekává nějaké výhody a práce v domácnosti jdou mimo něj, velká část společnosti rozhodně neřekla, že je to „správný muž“.

Adam: Oni ti muži stále existují, ale mění se to, a hlavně – u nových generací tihle chlapáci nesbírají zrovna moc bodů za sympatie. No ale co typická žena? Jak bys ji definovala? Řekla bys třeba o sobě, že jsi typická žena?

Alena: Kde na této škále stojí Česká republika?

V této kapitole jsme chtěli říct, že:

Table of Contents

ŘÍCT CELÝ PŘÍBĚH

MEZI NOHAMA, MEZI UŠIMA, NEBO V SRDCI?

Přílohy