A Town Called Solace

Copyright © Mary Lawson, 2021

Translation © Radka Knotková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-466-2

ISBN mobi: 978-80-7689-467-9

Alex a Fraserovi

1

Clara

Ležely tam čtyři krabice. Veliké. Nejspíš v nich byla hromada věcí, poněvadž byly těžké, to bylo jasně vidět, protože ten pán šel dost zvláštně, když je nesl dovnitř, shrbeně a s pokrčenýma nohama. První večer je nanosil do domu paní Orchardové, která bydlela vedle Clary, vyskládal je na podlahu v obýváku a nechal je tam jen tak ležet. To znamenalo, že v nich nejsou žádné nezbytnosti, věci, které by hned potřeboval, jako třeba pyžamo, jinak by je vybalil.

Krabice stály uprostřed místnosti, což Claru znervózňovalo. Kdykoli přišel pán do obýváku, musel kolem nich projít. Kdyby je přistrčil ke zdi, ušetřil by si práci a vypadalo by to mnohem úhledněji. A proč je vynosil z auta a pak je nevybalil? Clara si nejdřív myslela, že paní Orchardové přivezl zásilky, které si rozbalí, až se vrátí domů. Jenže ona se domů nevracela, a krabice tam pořád tvrdly, stejně tak pán, který tu neměl co pohledávat.

Přijel ve velkém modrém autě právě ve chvíli, kdy se začalo smrákat, přesně dvanáct dní poté, co Rose utekla z domova. Dvanáct dní, to dávalo jeden týden a pět dní. Clara postávala jako vždycky v obývacím pokoji u okna a snažila se ignorovat mámu, která telefonovala se strážníkem Barnesem. Telefon byl v předsíni, takže když se používal, byly hovory slyšet po celém domě.

Máma na strážníka křičela. „Šestnáct! Rose je šestnáct, pokud jsi na to náhodou zapomněl! Je to dítě!“ Přeskakoval jí hlas. Clara si zakryla uši rukama, začala si sama pro sebe nahlas pobrukovat a přitiskla obličej k okenní tabulce tak pevně, že se jí nos zploštil na placku. Broukala si v krátkých intervalech, protože se jí špatně dýchalo, když se máma zlobila, a musela si každou chvíli dát přestávku a popadnout dech. Pobrukování jí ale pomáhalo. Když si pobrukujete, cítíte zvuk uvnitř v těle, současně ho i slyšíte. Jako když bzučí čmelák. Pokud se na ten pocit a zvuk soustředíte, nederou se vám do hlavy myšlenky na nic jiného.

Pak se ozvalo zaskřípění, hlasitější než Clařin brukot, takový ten zvuk, jaký vydávají kola na štěrku, a na příjezdovou cestu k domu paní Orchardové vjelo velké modré auto. Clara ho nikdy předtím neviděla. Bylo takové nóbl, vzadu mělo cosi na způsob křidýlek a bylo světle modré. Jindy, v časech bezpečí, by se jí možná líbilo, jenže časy bezpečí pominuly a ona si přála, aby bylo všechno zase takové jako kdysi. Hezky bez cizích aut na příjezdovkách.

Motor utichl a z vozu vystoupil neznámý pán. Zabouchl za sebou dveře auta a upřeně se na dům paní Orchardové zadíval. Dům vypadal stejně jako vždycky: tmavě zelený nátěr, bílé okenní a dveřní rámy a veliká široká veranda s podlahou natřenou našedo a s bílým zábradlím. Clara se o vzhled domu dřív nikdy nestarala, ale teď si uvědomila, že se k paní Orchardové dokonale hodí. Starý, ale hezký.

Pán si to namířil k verandě, vyšel po schůdkách nahoru, přistoupil k hlavním dveřím, z kapsy kalhot vylovil klíče, odemkl a vstoupil dovnitř.

Clara byla v šoku: kde vzal klíče? Správně by je ani vůbec neměl mít. Paní Orchardová jí pověděla, že k domu jsou tři kroužky po dvou klíčích (jeden od hlavních dveří a druhý od těch zadních), paní Orchardová má jeden, paní Joyceová (která k ní chodila jednou týdně poklidit) druhý a Clara třetí. Clara to chtěla říct mámě, která mezitím položila telefon, jenže máma se po rozhovoru se strážníkem někdy rozbrečela a v obličeji jí naskákaly rudé fleky, což Claru děsilo. Každopádně nemohla odejít od okna. Pokud ji přestane vyhlížet, třeba se Rose domů víckrát nevrátí.

V předsíni paní Orchardové se rozsvítilo – jas žárovky na okamžik rozzářil verandu, ale potom pán zavřel dveře. Uvnitř začínala být docela tma. Obývací pokoj paní Orchardové se nacházel hned vedle obývacího pokoje Clařina domu, oba pokoje měly okna v postranní zdi, naproti sobě, i vepředu směrem k silnici. Clara přeběhla k postrannímu oknu (Rose bude fuk, u kterého okna hlídá, hlavně že hlídá) a dorazila přesně ve chvíli, kdy se v obýváku paní Orchardové rozsvítilo a vešel do něj ten pán.

Clara viděla vše, co se tam děje, a ze všeho nejdřív si všimla, že Mojžíš, který se schovával pod pohovkou (zašil se pod ni pokaždé, když do domu vstoupil někdo, kdo nebyl paní Orchardová nebo Clara), vystřelil na opačný konec místnosti a otevřenými dveřmi ven tak bleskurychle, že zmizel dřív, než pán prošel veřejemi, takže bylo vyloučené, aby ho zahlédl. Clara nepochybovala o tom, že Mojžíš odpelášil do šatny a odtud ven do zahrady. Ze šatny vedly troje dveře, jedny do obýváku, druhé do kuchyně a třetí do zahrady, v těch do zahrady byla zasazená kočičí dvířka. „Vzal kramle,“ řekla by paní Orchardová, kdyby tu byla. Clara neznala nikoho jiného, kdo by říkal „vzít kramle“.

Sama do šatny zaskočila asi před hodinou, aby dala Mojžíšovi večeři. Každé ráno a každý večer si od svého místa u okna dovolila na chviličku odejít, protože slíbila, že se o Mojžíše postará, zatímco bude paní Orchardová v nemocnici. Rose by se kvůli tomu určitě nezlobila.

„Potěší ho, když tu budeš s ním,“ prohlásila paní Orchardová. „Důvěřuje ti, viď, Mojžíši?“ Právě Claru zasvěcovala do tajů svého nového otvíráku na konzervy. Byl elektrický. Konzervu sice bylo potřeba přidržet, jako u toho starého, ale o všechno ostatní se postaral sám, dokonce si plechovku při odřezávání víčka i otáčel, pomalu a plynule.

„Udělátko,“ řekla paní Orchardová. „Obvykle udělátka neschvaluju, ale ten starý otvírák není bezpečný a já bych nerada, aby ses o něj pořezala.“ Mojžíš se jim proplétal mezi nohama a zoufale se dožadoval večeře.

„Jako bychom ho mořily hlady, viď?“ podotkla paní Orchardová. „Takže… víčko se na otvírák přichytí. Vidíš? Je magnetický. Dej si pozor, až ho budeš sundávat z magnetu, nesahej na okraje. Je potřeba hodně zatáhnout a ty okraje jsou hrozně ostré. Konzervu uchovávej v lednici, až bude prázdná, vypláchni ji a vyhoď ji do koše před domem, ne sem do toho kuchyňského, jinak to tu zasmrádne. Paní Joyceová smetí vynese, až přijde uklidit. Mluvila jsem s tvojí maminkou a nemá nic proti tomu, abys Mojžíše chodila dvakrát denně krmit, dokud se nevrátím. Nebudu pryč dlouho.“

Jenže ona byla pryč dlouho, byla pryč celé týdny. Krmivo pro kočky Claře několikrát došlo a nezbylo jí než poprosit mámu o peníze, aby ho dokoupila. (To bylo ještě před tím, než zmizela Rose, kdy všechno bylo v pořádku a Clara se směla vrtnout, kam si zamanula.) Myslela, že na paní Orchardovou bude větší spolehnutí, a byla z ní zklamaná. Na dospělé jako takové bylo podle jejího mínění mnohem menší spolehnutí, než by mělo, ale paní Orchardovou až doteď pokládala za výjimku z pravidla.

Zaslechla, jak se máma šourá v kuchyni. Třeba už jí je líp.

„Mami?“ zvolala Clara.

Po chvíli máma řekla: „Jo?“ její hlas ale zněl přiškrceně.

„Nic,“ vyhrkla Clara. „To je dobrý.“

Pán chodil po domě a všude rozsvěcel: Clara viděla, jak se venku na trávníku rýsují bledé stíny lamp. Když odcházel z místnosti, neobtěžoval se po sobě zhasnout. Kdyby se takhle chovala Clara nebo Rose, táta by jim připomněl: „Zhasni po sobě!“ Jenže Rose tu teď nebyla a nikdo netušil, kam se poděla. Máma Claře stále dokola opakovala, že Rose je v Sudbury, nebo možná na severu v North Bay, a že se jí nic nestalo, oni by prostě rádi, aby se vrátila domů nebo jim zavolala nebo poslala pohlednici, protože by bylo fajn, kdyby věděli, že je v pořádku. Z čehož vyplývalo, že máma ve skutečnosti netuší, jestli se Rose něco stalo, nebo ne. A právě proto řvala na strážníka, protože Rose pořád nevypátral.

V domě paní Orchardové planulo tou dobou už tolik světel, že bylo těžké venku něco vykoukat. V Clařině obýváku toho taky nebylo moc vidět, přesto nerozsvítila, protože by ji pak pán zpozoroval. Když stojíte ve světle, nevidíte, jestli se někdo schovává ve tmě. Ale pokud se schováváte ve tmě, snadno vidíte, jestli někdo stojí ve světle. To ji naučila Rose. „Jsi pár centimetrů od okna,“ řekla Rose, „a oni o tobě nemají páru. Tuhle večer jsem pozorovala paní Adamsovou, jak se svlíká. Jako úplně svlíká! Donaha! Sundala si i kalhotky a podprdu a tak! Je samá pneumatika a její prsa připomínají obří vypuštěný balónky! To bylo tak nechutný!“

Pán byl už zase v obývacím pokoji a prohlížel si fotografie, které byly vystavené na komodě paní Orchardové. Byla jich spousta a všechny byly zarámované. Některé rámečky byly ze stříbra, jiné pouze ze dřeva. Dvě fotky zachycovaly paní Orchardovou s manželem, když byl ještě naživu, na jedné seděli vedle sebe na pohovce a na druhé stáli někde na schodech, na obou ji držel kolem ramen. Taky tam bývala fotka, na které byl jenom pan Orchard, jak se s rukama v kapsách opírá o veřeje domu (ne tohohle domu) a usmívá se do objektivu. Zjevně to byl překrásný domek, protože se na zdi vedle něj vinuly všemi směry kytky. Clara paní Orchardovou nejednou načapala, jak k fotce promlouvá, jako by to byl pan Orchard osobně, dosud naživu a s ní v místnosti. Claře nepřišlo, že by zněla smutně, prostě normálně.

Bývala tam i fotka, na které pan Orchard postával vedle malého kluka. Ten seděl u stolu a jedl snídani, bylo jasně poznat, že je to snídaně, protože na stole stála sklenice marmelády – když Clara přimhouřila oči, podařilo se jí rozluštit její etiketu. Pan Orchard měl přes předloktí hozenou úhledně složenou utěrku a na ní byl položený tác s jídlem (Clara si ho pozorně prohlédla a usoudila, že jsou to párky a slanina, což by odpovídalo její teorii, že obrázek pořídili u snídaně). Pan Orchard stál rovně jako pravítko a shlížel na kluka, který k němu zvedal hlavu a doširoka se zubil. Clara se paní Orchardové zeptala, jestli je to její syn, a paní Orchardová řekla, že ne, ona a pan Orchard žádné děti neměli, tohle byl chlapec od sousedů, ale s panem Orchardem si ho velmi zamilovali. „A tuhle fotku máte nejradši?“ vyptávala se Clara, paní Orchardová se na ni usmála a řekla, že je má ráda všechny stejně. Claru ale jímalo podezření, že to není pravda, protože paní Orchardová si snímek vzala s sebou do nemocnice a s ním i fotku pana Orcharda stojícího ve dveřích obrostlých květinami, Clara si okamžitě všimla, že na prádelníku chybějí. Pokud si s sebou berete jenom dvě fotky, dává smysl, že si vezmete ty, které máte nejradši.

Pán se sehnul a začal si snímky prohlížet. „Na ty se nesmí sahat,“ zašeptala Clara rozčíleně, jenže on jeden z nich vzápětí zvedl, jako by ji zaslechl, a dělal na ni dlouhý nos. Clara sevřela ruce v pěst. „Vždyť nejsou vaše!“ řekla nahlas. Fotka, kterou zkoumal, byla v dřevěném rámečku. Z tohohle úhlu se Claře zdálo, že je to ta s panem a paní Orchardovými, ale jistá si nebyla – kdo ví, třeba je na ní sestra paní Orchardové, slečna Godwinová, která v domě bydlívala úplně sama, dokud se k ní paní Orchardová nenastěhovala, a která před pár lety umřela.

Pán vrátil fotku k ostatním na komodu. Ještě chvilku tam postával a prohlížel si je, načež se otočil a vyšel z místnosti a ven z domu.

Clara se rozeběhla zpět k hlavnímu oknu: bylo odtamtud líp vidět na příjezdovou cestu paní Orchardové. Chvilku si myslela, že se pán chystá k odjezdu, jenže on auto obešel, otevřel kufr a vyndal jednu z těch beden. Jednu po druhé je vyložil, dvě z kufru a dvě ze zadního sedadla, a nato je odnesl do obývacího pokoje paní Orchardové a položil je na podlahu.

Nejdřív Claře poskočilo srdíčko z pomyšlení, že krabice jsou plné věcí pro paní Orchardovou (proč by ale potřebovala něco, co je takhle těžké a co zabírá tolik místa?) a že po jejich doručení pán sedne do auta a odjede. Jenže on udělal něco, z čeho se jí sevřelo srdíčko: vytáhl zavazadlo.

Navečeřela se vestoje u okna. Doufala, že táta přijede domů před večerkou, aby mu o pánovi odvedle stihla povědět, ale potom se rozpomněla: je ve škole na schůzce učitelského sboru a dorazí pozdě. Takže dojedla, mlčky popřála Rose dobrou noc, ať je kdekoli, nahlas řekla dobrou noc mámě a odkráčela nahoru do patra. Nejradši by na stanovišti u okna zůstala až do rána, ale že si každý večer půjde lehnout, bylo součástí dohody, s níž přišel táta, když Clara začala u okna držet stráž (tak tomu říkal, „stráž“), týden po Roseině zmizení.

V průběhu druhého týdne Clara ucítila, jak se na ni snáší chladný, temný stín strachu. Strachu, že se její sestře něco přihodilo. „Já se o sebe umím postarat,“ řekla jí Rose u nich v pokoji, než odešla. „To snad víš, ne?“ Clara ztrápeně přikývla a sledovala, jak Rose poletuje z místa na místo, shrabuje oblečení z podlahy a ze skříně a cpe si ho do školního batohu. Měla pravdu: byla chytrá, žádná cukrová panenka. Clara to věděla, podobně jako věděla, že je Rose krásná a vtipná a ustavičně to má rozlité buď u rodičů, nebo u učitelů (k tátově smůle, protože pracoval ve škole jako učitel dějepisu), jelikož z duše nenáviděla, když se jí nařizovalo, co má dělat. Clara taky věděla, že když se Rose na mámu rozzlobí, říká věci, které nemyslí vážně, například že uteče z domova a už se nevrátí. Z domova utekla nejmíň dvakrát a pokaždé se po několika dnech vrátila, jakmile usoudila, že mámě dala co proto. To byl její cíl, jak Clara taky věděla. Rose utíkala, aby mámu vytrestala.

Ale teď to bylo jiné. Teď to bylo poprvé, co Rose mámě oznámila: „Víckrát mě neuvidíš. Nikdy. To ti slibuju.“ Rose brala sliby vážně. Předtím vždycky vyhrožovala křikem, kdežto tentokrát mluvila potichu, skoro nevzrušeně, což Claru vystrašilo víc než křik. Jako by kuchyně doutnala jejím hněvem.

Ono se ani nedalo říct, že by to způsobila nějak divoká hádka – Rose jen zase nedodržela večerku –, jenže přerostla ve spor, jestli má máma právo Rose přikazovat, co smí a co ne, přičemž Rose tvrdila, že nemá. Překřikovaly se a zněly čím dál naštvaněji, až nakonec máma prohlásila: „Dokud žiješ pod touhle střechou, mladá dámo, budeš poslouchat, co se ti řekne,“ což bylo přesně to, co říkat neměla.

„Nesmíš si o mě dělat starosti,“ pověděla Rose Claře v jejich pokoji, načež se zarazila a zmuchlala svoje oblíbené tričko. „Slib, že si nebudeš dělat starosti,“ rozkázala přísně. Oči měla výrazně obtažené tužkou. S líčením Rose nešetřila: nanášela si ten nejsvětlejší podklad, jaký byl k mání, téměř bílý, sytě černé oční linky, černou řasenku, zelené nebo modré oční stíny (ten den zelené) a rtěnku, která byla tak světlá, že Roseiny rty v podstatě splývaly se zbytkem obličeje. Jednou si na tvář namalovala černou slzu. Vlasy si obarvila havraní černí a pak si odbarvila konečky, takže připomínaly žlutou slámu, celé to nosila natupírované do obrovitánského nadýchaného drdolu. „Vypadám jako smrtka,“ řekla kdysi, když si prohlížela svůj odraz v koupelnovém zrcadle. Zněla, že ji to těší. „Nezdá se ti, že vypadám jako smrtka?“

„Podle mě vypadáš moc hezky,“ odpověděla Clara, což byla pravda. Rose byla nejhezčí člověk na světě.

„Ale kam půjdeš?“ zajímala se Clara, zatímco pozorovala sestru, jak si balí věci. „Kde budeš spát?“ Od snahy zadržet slzy ji pálilo v krku. Rose neměla ráda, když brečela. „Kdy se zase uvidíme? Jak poznám, že jsi v pořádku?“

Rose zaváhala. „Zatím nevím, jak ti na to odpovědět,“ opáčila nakonec. „Ale nějak se s tebou spojím. Netuším jak a nemám páru kdy, ale spojím se s tebou. Takže měj oči na šťopkách. Ale až ti dám vědět, ne že to prozradíš mámě a tátovi, jasný?“

Chvilku si Claru prohlížela a kousala si u toho nehet – že si kouše nehty, bylo to jediné, co na sobě nenáviděla. „Neopovažuj se s tím začít,“ nakázala Claře kdysi. „Jestli s tím začneš, přerazím tě. Slib mi, že nezačneš.“

Potom spustila ruku od pusy a dodala, mileji než před chvílí, což bylo zvláštní, protože Rose milá nebývala: „Až si najdu bydlení, můžeš přijet a zůstat u mě. Bude to super! Co večer budeme dlouho po setmění venku a já ti všechno ukážu!“

Usmála se a Clara jí úsměv zkusila oplatit, jenže se jí strašně chvěla pusa a nešlo jí to a Rose se zničehonic zatvářila poděšeně. Nacpala tričko do batohu a odhodila ho na postel, načež přistoupila ke Claře, sevřela ji v náručí a jemně jí zakolébala ze strany na stranu. „Mám tě k smrti ráda,“ řekla Clařinu temeni. „Šíleně ráda. Slib mi, že nezapomeneš, jak šíleně tě mám ráda.“

„Slibuju,“ řekla Clara a div se nezakuckala, protože bitvu se slzami nakonec prohrála. Rose s ní ale neztratila trpělivost jako obvykle, jenom ji objala pevněji a dlouho ji držela. A pak odešla.

Že se o sebe Rose umí postarat, byla pravda. Jednou se k ní zezadu přikradl Ron Taylor, natáhl se a položil jí ty svoje hnusné pracky na prsa, Rose se mu vyškubla a praštila ho do obličeje školním batohem tak prudce, že se mu spustila krev z nosu. Clara to viděla na vlastní oči. Pokud Rose tvrdila, že bude v pohodě, bude v pohodě. O její bezpečí si nejdřív nedělala starosti, pouze o to, kdy se vrátí domů. Jenže po týdnu se jí zmocnily starosti. Nešlo jen o to, že týden byl dvakrát delší doba, než jakou Rose kdy mimo domov strávila. Šlo o to, že máma čím dál víc ztrácela nervy a táta se tvářil, jako že je všechno v naprostém pořádku. Co když tam venku číhá nebezpečí, o kterém Rose nemá tušení? Její rodiče si to zcela očividně mysleli, jinak by nebyli tak ustaraní.

Claře se každou chvíli zdálo, že Rose zahlédla. Osmý den po jejím zmizení se vracela ze školy, počítala kroky (cestou do školy i domů musela napočítat do sta tolikrát, než došla do cíle, jinak by hrozilo, že se s Rose víckrát neuvidí) a právě se chystala zahnout na příjezdovku před jejich domem, když se jí zmocnil pocit, že zahlédla sestru v lese naproti přes ulici. Tamní pozemky nikdy nikdo nevymýtil, nebylo na nich nic než divočina a nic než divočina se táhlo i na stovky, tisíce kilometrů. Někdy se z lesa vynořily srny a pásly se přímo u vozovky, čas od času se odtamtud vymotal medvěd a zvědavě se potuloval po dvorcích, takže se lidi báli vystrčit nos. Ale ten den, jenom na vteřinku, měla Clara dojem, že v temnotě mezi stromy zahlédla záblesk červeně – úplně stejný odstín, jaký měla látka, ze které byla ušitá Roseina bunda.

Strážník Barnes a lidi z města les samozřejmě dávno prohledali: všechno na kilometry daleko obrátili vzhůru nohama. Ale Rose je zjevně převezla. Třeba urazila spoustu kilometrů někam, kde ji hledat nebudou, a až to vzdají a odjedou domů, možná se vrátí.

Clara vyčkávala se zatajeným dechem a přejížděla po stromech pohledem. Nic se ani nehnulo. Velice pomalu, jako by Rose byla srna, která se snadno vyplaší, přešla přes silnici a zastavila se na samém okraji lesa. „Rose?“ zvolala tichounce. Nic se neozvalo. Nic se nepohnulo. „Rosie?“ zvolala podruhé a pomalu a obezřetně zamířila do lesa. Najednou se záblesk objevil podruhé, ze stromu vyletěl vlhovec červenokřídlý a zmizel.

Takže tamto v lese nebyla Rose. Clara se ovšem nedokázala zbavit pocitu, že to s Rose nějak souviselo. Co když jí tímhle podivným způsobem posílala vzkaz?

Ten večer začala držet stráž u okna. Když máma vešla do obýváku a oznámila, že je večeře na stole, Clara jí sdělila, že odteď u stolu jíst nebude. A že do školy taky nepůjde. Ne, dokud se Rose nevrátí domů.

Máma to nemohla pochopit.

„Jak to, že pro tebe není problém odejít od okna, abys nakrmila kočku, ale sama se navečeřet nebo jít do školy, to už by bylo moc?“ zeptala se a držela si ruce na tvářích, jako by hrozilo, že se jí rozskočí hlava.

Zněla takřka zoufale a Clara se kvůli tomu téměř zoufale cítila, protože ji nenapadalo žádné vysvětlení. Musela krmit Mojžíše a trávit s ním čas, jelikož to slíbila paní Orchardové; a zbytek času hodlala prosedět u okna kvůli tomu, že by v opačném případě hrozilo, že propásne Rosie, nebo vzkaz, který jí pošle. Kdo ví, jakou podobu na sebe vezme? Nejdřív Clara předpokládala, že to bude lístek nebo pohlednice, na které bude jako odesílatel uvedený někdo jiný, a pouze ona pozná, že od někoho jiného není. Ale třeba se to takhle neseběhne. Pokud se Rose vrátila a schovává se někde poblíž, bude si s Clarou chtít promluvit a zjistit, jestli se hodí, aby přišla zpátky domů, a pokud Clara nebude koukat jako ostříž, propásne ji. Ale copak to může mámě říct, aniž by na Rose žalovala? Máma by zavolala strážníku Barnesovi, všichni by zase vtrhli do lesa, Rose by utekla nadobro a nikdo by ji do smrti nespatřil.

„Čekám, až se Rose vrátí domů,“ řekla nakonec, aniž by se na mámu podívala.

„Zlatíčko,“ řekla máma. „Já vím, že se ti po ní stýská. Mně s tatínkem se po ní taky stýská, ale když budeš postávat u okna, zpátky domů ji to nepřivede. Prosím tě, pojď se navečeřet jako hodná holka. Nemůžu řešit ještě tohle…“ Přeskočil jí hlas. Bylo v něm slyšet, že se každou chvíli rozbrečí. Clařino tělo zapomnělo, jak má dýchat. Tak strašně se jí zamotala hlava, že kdyby do obýváku nevešel táta, pravděpodobně by omdlela.

„Copak se tu děje?“ zeptal se tím nenormálně normálním hlasem, jakým mluvil od chvíle, kdy Rose zmizela. Clara se na něj nemohla podívat, protože jeho obličej ji děsil stejně jako ten mámin. Nebyl flekatý od pláče, zato na něm byl přilípnutý takový rozjařený výraz, jako maska, která moc dobře nesedí.

Táta nesnášel hádky. Kdykoli se lidi hádali, zakročil, prostě si nedokázal pomoct. Vložil se do toho („vložil“, tak tomu přezdívala Rose). „A jéje,“ říkával a konejšivě popleskal vzduch. „Co kdybychom malinko ubrali plyn a zkusili dospět ke kompromisu?“ Anebo: „Co kdybychom se dohodli? Kdo chce co, začněme u tohohle.“ Rose i mámu tím doháněl k šílenství (podle Rose byl vztek na tátu to jediné, co je spojovalo). Vkládal se do toho i ve škole, tvrdila Rose, a lidi jímala chuť ho přetrhnout vejpůl. Na druhou stranu se do toho vkládal celkem dobře, přinejmenším Clara si to myslela. Táta věřil, že na každý problém existuje řešení. Jde o to ho najít a on ho dřív nebo později vždycky našel.

V rodině se obvykle – no, vlastně pokaždé – hádaly Rose a máma. Clara hádky nenáviděla stejně jako táta, a i kdyby ne, až doteď neměla nikoho, s kým by se pohádala. Rose na ni byla hodná a Clara si dávala takový pozor, aby mámu nerozčílila, že nikdy neudělala nic špatného. Tohle bylo poprvé, co se stala cílem jednoho z otcových zásahů. Byla za to vděčná.

Máma ovšem ne. „Nechceš se, prosím tebe, klidit?“ obořila se na něj. „Nechceš si pro jednou dát odstup?“

Jenže on nechtěl. Anebo nemohl. A situaci vyřešil, i když to nějakou dobu trvalo. Vytasil se s dohodou, podle níž bude Clara dál chodit do školy a dodržovat obvyklou večerku a za odměnu bude smět dočasně snídat i večeřet v obývacím pokoji nebo kdekoli jinde se jí zlíbí, pěkně u okna.

„A jak se nají?“ zeptala se máma pronikavým hlasem. „Copak je tu kam dát stůl?“

„Položíme jí talíř na parapet,“ řekl táta laskavě.

„Vždyť sletí. Jen se na něj koukni. Je moc úzký! A talíře jsou moc široké! Jídlo jí popadá na zem, to chceš, aby jedla ze země? Kde ty pitomé nápady bereš?“

„Budeme jí jídlo dávat do misky,“ řekl táta, laskavěji než předtím. „Aspoň to zkusme, Di, ať vidíme, jestli to bude fungovat.“

„Mohl bys se mnou přestat mluvit, jako bych byla malá? Jsem tvoje žena, ne tvoje dítě. A mohl bys přestat předstírat, že…“ Máma zmlkla uprostřed věty a odešla z místnosti.

Ale dávat večeři do misky zabralo a Clara od té doby – když zrovna nenadešel čas spát, čas jít do školy nebo čas nakrmit Mojžíše / dělat mu společnost – trávila každou minutu každého dne u toho nebo onoho okna a vyhlížela Rose.

Clara měla svůj vlastní pokoj, ale tam si pouze ukládala oblečení. Už jako malinká chtěla spát v Roseině pokoji (byly v něm dvě postele) a Rose jí to dovolovala. Někdy jí dokonce dovolila spát s ní v jedné posteli, i když bylo Claře teď skoro osm a začínalo tam být trošku těsno. Bylo to super. Clara se snažila vydržet vzhůru, aby na šíji cítila Rosein hřejivý dech, do sytosti si vychutnávala, že Rose leží vedle ní, ale noc co noc usnula příliš brzo.

Když nadešel čas jít do postele, ten den, kdy se do vedlejšího domu nastěhoval cizí pán, Clara si vyčistila zuby, převlékla se do pyžama, složila si oblečení a úhledně ho ve svém pokoji vyskládala na židli do komínku, pěkně v tom pořadí, v jakém si ho ráno bude oblékat, poté se přesunula do pokoje, v němž spávala s Rose, sebrala Roseino oblečení z podlahy a pověsila ho do skříně na místo, kam patřilo. Potom vytáhla jiné šaty, pohodila je u Roseiny postele na zem a nohou je zpřeházela, jak jen nejdůkladněji dovedla.

Obě si z rozdílu, který mezi jejich polovinami panoval, dělávaly legraci: Rose, řečeno jejími slovy, byla „rozený čuně“, kdežto Clara byla rozená uklízečka. Jako pořádkumilovná se narodila. „K zbláznění pořádkumilovná,“ dobírala si ji Rose. „Děsivě pořádkumilovná.“

Roseina polovina vypadala jako smetiště. Mámu přestalo dávno bavit kvůli tomu nadávat. Prohlásila, že pokud se Rose líbí žít v chlívku, ať si v chlívku žije. Ona za ni rozhodně uklízet nebude. Rose to považovala za velkou výhru.

Ten večer, kdy odešla, uklidila Clara všechny její věci v přesvědčení, že bude fajn, až Rose po návratu domů napochoduje do uklizeného pokoje a bude ho moct opět zaneřádit. Šeredně se spletla. Ložnice působila tak nepatřičně, že kvůli tomu Clara nemohla usnout, a proto nakonec vstala, vytahala několik Roseiných věcí ze skříně a rozházela je po podlaze. Potom hromádku každý večer trochu pozměnila, aby bylo vše takové, jaké to Rose měla ráda, pro případ, že se domů vplíží pod pláštěm tmy.

Clara si vlezla do postele a schoulila se na boku, vzpomínala na Rose a toužila, aby se vrátila domů, a taky přemýšlela o tom pánovi odvedle a přála si, aby odjel, až se ty dvě věci slily do jedné, a ona usnula.

Zdálo se jí o Rose, jak se potuluje tmou. Šla hrozně pomalu a byla bosá. Nejdřív byla ke Claře zády, ale pak se otočila, zadívala se na ni a usmála se. Nebyl to ale její běžný úsměv. Byl to úsměv někoho, kdo se ze všech sil snaží předstírat, že se nebojí.

2

Elizabeth

Martha si už zase stěžuje. Netuším na co, ale ať je to cokoli, jde podle ní o příšerný skandál. Nadávala i dnes ráno, když se sestra Robertsová vydala na obchůzku, aby nám změřila tep a teplotu. Sestra Robertsová řekla (a při tom na mě mrkla přes mezeru, která odděluje mou postel od Marthiny): „Máte naprostou pravdu. Hrozná ohavnost. Tyhle věci by se měly zakázat. A teď si na chvilku zastrčte pod jazyk teploměr, ano?“

Má s námi nekonečnou trpělivost – to sice platí o většině sestřiček, ale o sestře Robertsové dvojnásob. Moc milé děvče.

Martha na osobu ve své hlavě zahulákala: „Měj trochu rozumu!“ a teploměr jí z úst vyletěl na přikrývku. Sestra Robertsová ho zvedla, otřela ho papírovým kapesníkem a opáčila: „Vynasnažím se. Víte co? Uděláme to takhle: vy si ten teploměr na dvě minuty zastrčíte pod jazyk a já se pokusím mít trochu rozumu. Co vy na to?“

Ty by ses do ní na místě zamiloval, drahý. (Tím myslím do sestry Robertsové, ne do Marthy. Do Marthy rozhodně ne!) Za hezkými mladými ženami jsi odjakživa pálil, obzvlášť když neměly mezi ušima slámu. V nejmenším mi to nevadilo.

Abych byla upřímná, Martha mi neleze na nervy ani zdaleka tolik, jako když jsem přijela. Prvních několik dní, kdy jsem tu ležela, mě její blábolení a hulákání dohánělo k šílenství, ale člověk si zvykne. Teď mi to přijde celkem zajímavé, když se pokouším určit, kdy blouzní a kdy ne. Občas jí to docela zapaluje.

Návštěvy nemívá. I když já vlastně taky ne. Těch pár mých přátel, kteří jsou ještě naživu, už za volant nesedá. Když se Diane dozvěděla, že musím do nemocnice, prohlásila, že za mnou vezme na návštěvu malou Claru, ale já jí to rozmluvila. I autem je to sem úděsně daleko a silnice jsou v šokujícím stavu. Nechtěla jsem, aby si někdo připadal, že má povinnost mě navštěvovat. Abych ovšem nelhala, teď mě to malinko mrzí. Nemyslela jsem si, že tu strávím takovou dobu, a neuvědomila jsem si, jak moc se dny umí vléct.

Mám ale tebe, miláčku, takže si nestěžuju. Tebe a Mojžíše.

Byla by zábava, kdyby za mnou zaskočil. Všichni na oddělení by se vymrštili z postelí a chtěli ho k sobě přitulit.

Dělám si o něj starosti. Krmivo, které jsem mu nechala, došlo už před týdny. Diane ho dokoupí, pokud ji na to Clara upozorní (což určitě udělá), ale kam se Mojžíš poděje, pokud dojde k nejhoršímu a já tu umřu? Clara si ho bude chtít osvojit, jenže Diane je na kočky alergická, takže to zkrátka a jednoduše nepřipadá v úvahu. Lámala jsem si s tím hlavu dlouho do noci. Taková hloupost.

Nedovedu vypovědět, jak moc se mi stýská po domově. Po rutině všedního dne; ta mi chybí ze všeho nejvíc. Postavit na čaj. Možná si popovídat s Clarou, pokud za mnou po škole zajde. Naše rozhovory mě velice baví, nikdy nevím, kam se stočí. Srdce mi z ní sice jako z Liama nebuší, ale to nebušilo ani z žádného jiného dítěte.

Clara je mladší ze dvou sester: ta starší si zrovna prochází obdobím pubertální rebelie a dává rodičům pěkně zabrat, ale Clara je miloučké děvče. Ne, miloučké není to správné slovo. Zajímavá, čas od času roztomilá, ovšem miloučká ne. Jednak je povahou skeptik. Znám ji od narození a o odpovědích pochybovala doslova od okamžiku, kdy byla dost stará na to, aby kladla otázky. To takhle jednou ukázala na topinkovač a zeptala se: „Co je to?“ Když jsem jí odpověděla, že tohle je topinkovač a že se v něm opékají plátky chleba, koukla na mě úkosem, jako by říkala: „A dalšího bulíka bys mi na nos pověsit nechtěla?“ Od tříletého dítěte to bylo opravdu legrační, ale teď je jí skoro osm a stále ji to nepustilo, někdy je to až strašidelné. Když jsem jí oznámila, že musím do nemocnice, řekla: „A proč?“ Jako by ji jímalo podezření, že simuluju. Odpověděla jsem, že mi srdce nepracuje tak, jak by mělo, ale že nejde o nic vážného a nebudu pryč dlouho. Bezvýrazně prohodila: „Na kolik dní?“ Opáčila jsem, že si nejsem jistá, možná týden až dva, načež se zamyslela a chtěla vědět: „A pak bude vaše srdce v pořádku?“ Řekla jsem, že v to doufám. Bylo zcela zjevné, že to nepokládá za uspokojivou odpověď; přála si slyšet ano, nebo ne, žádné vytáčky. Rychle jsem obrátila list, abych se vyhnula otázkám o smrti. Zeptala jsem se, jestli by místo mě mohla krmit Mojžíše a každý den s ním strávit trochu času, aby mu nebylo tolik smutno, a ona rázně přikývla, jednou, a řekla: „Jo.“

Pak prohodila: „A vám smutno nebude?“ Což mě překvapilo. Nemyslela jsem si, že je obdařená kdovíjak velkou empatií nebo představivostí. Odpověděla jsem, že nejspíš ne, protože v nemocnicích je spousta lidí. Zvážila mou odpověď a nakonec usoudila, že je přijatelná, ačkoli abych byla upřímná, miláčku, mě zničehonic sevřel strach, jaký jsem předtím nepocítila. Být obklopený spoustou lidí neznamená, že ti není smutno. Rozhodla jsem se vzít si s sebou tu fotografii, na které jsi s Liamem, a pak tu, na níž jsi zachycený v Charlestonu – ty dvě mě vždycky rozveselí. Mám je postavené na malém nočním stolku u postele, jednu vedle druhé, mírně natočené do strany. Stačí natáhnout ruku a dosáhnu na ně.

Sestra Robertsová o tobě prohlásila, že jsi fešák. Pochválila jsem ji, že má dobrý vkus.

Zpátky ke Claře: tolik času u mě doma samozřejmě netráví kvůli mně. V tomhle ohledu si nic nenalhávám. Chodí se podívat za Mojžíšem. Má ji rád (což je u něj zvláštní, je to podezřívavý kocour), a dokonce se od ní občas nechá pohladit. Nepokouší se ho zvedat, což je od ní moudré, protože by to neocenil. Většinou si k němu jenom přidřepne a upřeně se na něj dívá, zatímco on sedí a upřeně se dívá na díru v podlahové liště, za kterou bydlí Myšák. Mojžíše s tou myší pojí dlouhodobé nepřátelství. Je schopný prosedět u díry celé hodiny a ani se nehnout, tváří se lhostejně jakoby nic, prozradí ho pouze příležitostné netrpělivé škubnutí ocasu. Tu a tam v díře něco zaštrachá, mihne se náznak vousku. Napadlo mě, jestli ho ta myš náhodou úmyslně neprovokuje – možná obrátila přirozený chod věcí vzhůru nohama, a místo toho, aby hrála na „kočku a na myš“, hraje na „myš a na kočku“. Mojžíš ztuhne nadějí a potom se přikrčí, přitiskne se k podlaze, napjatý a připravený vystřelit. I Clara se přikrčí, hlavu i krk natažené dopředu, odhodlaná nenechat si z toho dramatu ujít jedinou vteřinku. Nevím, v jaký výsledek doufá, že se dočká. Neodvážila jsem se zeptat.

Stýská se mi po ní. Kdybych si měla vybrat pouze jednoho návštěvníka, vybrala bych si ji.

K obědu byla játra. Nesnáším játra. A podle mě není taktní vařit droby pacientům, když sami mohou mít problémy se svými vnitřními orgány. Jako moučník se ale podával jablečný koláč se zmrzlinou, což mi zklamání mírně vynahradilo. Jablek bylo málo, jak jinak, ale kuchařka to s těstem umí a koláč byl úžasně sladký. Víš, jak se říká, že starší lidi bývají na sladké? Kdo by se byl nadál, ona je to pravda.

Jídlo je to jediné, na co se tady můžeme těšit. Pochybuju, že by to nevěděli, tak proč se aspoň o trošku víc nesnaží?

Po obědě jsem si zdřímla a po probuzení mi došlo, že kdybych vážně směla mít jenom jednoho jediného návštěvníka, nebyla by to Clara, ačkoli mě její společnost nesmírně těší. Přirozeně by to byl Liam. Ty bys tu už byl se mnou, takže bychom spolu byli všichni tři, jako kdysi.

Další den. Úterý, aspoň myslím, ne že by na tom záleželo. Dneska ráno jsem upadla. Ty bys nejspíš řekl, že jsem si koledovala. Nakázali mi, ať z postele nevstávám bez pomoci, ať si někoho nejdřív zavolám, jenže já si potřebovala odskočit, poblíž nikdo nebyl a začínalo to být naléhavé, takže jsem se rozhodla zariskovat. Okamžitě se mi podlomily nohy, než jsem věděla, která bije, ležela jsem na podlaze. Martha zjevně měla jasnou chvilku, protože vyhrkla: „Jejdanánku!“Shodila ze sebe přikrývku a rovněž se vyhrabala z postele. Pravděpodobně si myslela, že mi spěchá na pomoc, což od ní bylo milé, ale hloupé, je na tom mnohem hůř než já. Dvakrát sebou trhla a válela se na zemi taky. Někdo na opačném konci vícelůžkového pokoje se rozkřičel, nahrnuly se k nám sestřičky a vypuklo velké pozdvižení, na pár minut, dokud jsme nebyly bezpečně v posteli. Pošeptala jsem sestře Robertsové, že si pořád ještě potřebuji odskočit, a ona na oplátku špitla, že mi donese podložní mísu, načež jsem vytočeně opáčila, nikoli šeptem, že žádnou podložní mísu nechci, podložní mísy nesnáším, chci si dojít na záchod jako slušný člověk, a ona si sedla na okraj postele a vzala mě za ruku a vlídně řekla: „Dneska to nejde, moje milá paní Orchardová. Ne, když za sebou máte pád. Nějakou dobu počkáme, dokud si nebudete jistější na nohou.“

Je těžké zlobit se na někoho, kdo je na tebe tak hodný, ale já se stejně zlobila.

Jsem stará přítěž. Štve mě to. K čemu je dobré žít, když pro druhé nejsi nic než přítěž?

Martha se uprostřed noci zase rozčilovala. Hulákala, pravděpodobně na tu samou osobu jako posledně. Naléhala na ni, ať se přestane chovat jako malé děcko. Přemýšlela jsem, komu asi nadává, a proto jsem dnes ráno sebrala odvahu a zeptala se jí. Bylo to ode mě vlezlé, já vím, jenže mi dny splývají dohromady, a proto nezbývá než využít každou příležitost k rozptýlení, která se naskytne. Jinak umřeš nudou, bylo by jedno, kvůli čemu tě sem přivezli.

„Na koho se tak zlobíte?“ zajímala jsem se.

„Ze spaní jste na někoho křičela,“ řekla jsem Marthě. „Zajímalo mě, na koho, toť vše.“

Chvilku dál žvýkala. Podle všeho přemýšlela. Dvakrát nebo třikrát polkla a její hubený starý krk se usilovně smršťoval, jako když had polyká golfový míček.

„Na Janet,“ opáčila konečně.

„Kdo je Janet?“

„Moje sestra.“

„Co provedla, že vás tak rozčílila?“

„Ne,“ odpověděla. „Nemělo.“