Lovers in Auschwitz

Copyright © Keren Blankfeld, 2024

Translation © Radka Klimičková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-463-1

ISBN mobi: 978-80-7689-464-8

Na památku mých babiček Heleny a Zipory

a mého dědečka Eliezera

Pro mé rodiče Desirée a Maxe

POZNÁMKA AUTORKY

Jedná se o literaturu faktu založenou na rozsáhlých rozhovorech, ústních svědectvích, dokumentech a publikovaných i nepublikovaných vzpomínkách. V rámci tohoto výzkumu jsem měla možnost s Davidem Wisniou vést rozhovory několikrát, počínaje rokem 2018 až do doby krátce před jeho smrtí v roce 2021. V době, kdy jsem objevila její příběh, Helen „Zippi“ Tichauerová bohužel již zemřela. Zanechala po sobě desítky svědectví a jeden nedávno objevený rukopis pamětí (viz Poznámky k pramenům). V těchto oficiálních rozhovorech a ve svých spisech Zippi nikdy nepřiznala svůj vztah s Davidem, ačkoli o něm s důvěrníky příležitostně mluvila. Z tohoto důvodu na těchto stránkách vychází většina popisů interakcí Zippi a Davida především z informací, které jsem získala z rozhovorů s Davidem. V poznámkách pod čarou je uveden kontext o zdrojích. Veškeré pasáže v uvozovkách jsou přímé citace.

Poprvé se viděli v sauně, obklopeni hromadami oblečení. Vzduch byl horký a vydýchaný, ale nacházeli se na jednom z mála míst, kde bylo v kruté polské zimě teplo. Lidé pracující tady namáčeli oblečení v kádích a sledovali, jak za oknem stoupá kouř. Zde, mezi obnošeným, špinavým oblečením se setkali chlapec a dívka.

Jemu bylo sedmnáct, měl čerstvě oholenou hlavu a kulatý obličej. Navzdory všemu byl relativně dobře živený. Pruhovanou uniformu měl upravenou a dobře ušitou, čistou. Možná právě to byla část jeho kouzla: Vynikal. Ve světě pruhů se nečekalo, že někdo vystoupí z davu. Člověk musel žít podle pravidel, prolínat se s ostatními jako rozplývající se stíny.

Někdy si ho v noci přivolali z dřevěné pryčny, aby zpíval. Měl krásný tenor, operní. Kdysi mu v rodném městě získal publikum. Tady zůstával sólistou, přesto svým způsobem hvězdou.

Když se objevila ona, mladý muž skoro jako by zapomněl, kde se nachází. Získal něco, na co se mohl těšit – pohled na ni. Se svými sto padesáti centimetry byla malá, ale statná, se svalnatýma nohama, širokou, ostře řezanou tváří rámovanou hustými kaštanovými vlasy, které jí už odrostly. Zdálky vypadala nenápadně, člověk by ji přehlédl. Zblízka byla všechno, jen ne přehlédnutelná. Měla hluboko posazené oči – stejně jako on –, bystré a pozorné, a často se usmívala. Pohybovala se sebejistě, což bylo v prostředí, kde se nacházeli, vzácné.

Podíval se na ni a pocítil, jak se v něm něco zachvělo.

Dívá se na něj nějaká dívka.

Dál se upřeně dívala – na něj. Byl si tím jistý.

Na tomto místě bylo snadné zapomenout, že existuje nějaký svět venku, svět možností, slibů, touhy.

Když ji spatřil, na to všechno si vzpomněl.

***

Neměla v té mužské části tábora vůbec být. Přesto byla zvyklá chodit na místa, kde neměla co pohledávat.

Bylo jí dvacet pět let a věděla, co chce. Byla taková už jako malá a v průběhu let se to vůbec nezměnilo. Její houževnatost spíš ještě zesílila.

Ne že by si nemyslela, že některá rizika jsou zbytečná. V chaotickém světě toužila po struktuře a řádu, logice a rozumu. Toto místo z člověka umělo vytvořit něco, co by nejméně očekával. Umělo v lidech vyvolat dojem, že život ohrožující situace jsou rozumné. Možná proto, že tady nebylo rozumné nic.

Měla svůj způsob, jak uniknout – umění –, přesto se cítila osamělá. Chlapec na druhé straně místnosti měl příjemnou tvář. Připadal jí sladký, dychtivý. Něco na něm v ní vzbudilo touhu se sem vrátit, chovat se lehkovážně.

Bylo to v zimě v Březince, největším a nejstrašnějším táboře v Osvětimi.

I. ČÁST

OUVERTURA

PRVNÍ KAPITOLA

„Maličkosti“

Rosa Spitzerová měla rodit v mukách revoluce.

Byl začátek října roku 1918 a obvykle tiché ulice před jejím prešpurským bytem byly jako nabité elektřinou: Davy Slováků se vracely z války. Listí dubů a bříz se zmítalo v prudkém větru, sychravý podzimní vzduch předpovídal příchod kruté zimy.

Tmavovlasá Rosa neměla na výběr – musela zůstat uvnitř, nejen kvůli počasí. S koncem první světové války se Rakousko-Uhersko rozpadalo a někteří Slováci, jimž byl už dlouho proti mysli život pod maďarským palcem, se vraceli do Bratislavy s hněvem, který byl zadržovaný už celé generace. V dlážděném centru města rabovali obchody a restaurace. Výtržníci obviňovali Rakousko-Uhersko z tyranie a útlaku a brali útokem vojenská vězení, aby se vězni, většinou obyčejní zločinci, dostali na svobodu a bojovali spolu s nimi za město.

Den Rosiných jedenadvacátých narozenin minul a porod byl na spadnutí. Za oknem rostlo napětí. Slovenští nacionalisté nebyli jediní, koho zajímal samostatný stát. Etničtí Němci, v této oblasti dlouhodobě menšina, už snili o „národním znovuzrození“.

V celé Evropě antisemité vinili ze svých neštěstí Židy, dlouhodobé obětní beránky za ztráty a utrpení. Někteří slovenští veteráni zpívali „K čertu s Židy!“ a obviňovali své židovské sousedy z toho, že jsou to provokatéři, špióni a agitátoři za Maďary, etnické Uhry. Zapalovali židovské obchody a podniky po celém městě. Zároveň s tím mnoho Maďarů vinilo Židy z toho, že za války kšeftařili. Rosa, její manžel Vojtěch a jejich nenarozené dítě patřili mezi ty, za jejichž smrt se skandovalo v ulicích.

10. listopadu Rosa konečně porodila dceru jménem Helen Zipora. Rodina jí říkala Hilanka, ale časem si dívka oblíbila zkrácenou podobu jména Zipora. Zipora znamená v hebrejštině pták a přezdívka Zippi, vyslovovaná jako „cipi“, evokuje pohyb – jméno příhodné pro svět, jehož kontury se začaly rozmazávat.

Když byly Zippi tři měsíce, československé dobrovolnické jednotky, které bojovaly v první světové válce a byly odhodlány zformovat nezávislý stát, dorazily do Prešpurku (německy Pressburgu), ozbrojeny kulomety a bajonety. Zamířily na dav německých a maďarských sociálních demokratů, kteří se stavěli novému národu na odpor. Sedm výtržníků zemřelo.

A potom přišla úleva.

Ve chvíli, kdy byl Zippi rok, už Pressburg neexistoval. Město se nyní jmenovalo Bratislava a tvořilo součást nového nezávislého státu zvaného Československo. Němci a Maďaři zůstávali menšinou a z každé nacionalistické ambice se stal žhnoucí uhlík doutnající pod povrchem města. Slovenská lidová strana, která toužila po slovenské nezávislosti, měla dál velký vliv. Bratislavští Židé prozatím žili v míru.

Mezi významnými důsledky nové ústavy byla skutečnost, že se čeština stala oficiálním jazykem země. Předtím obyvatelé mluvili slovensky a německy. Zippi dál mluvila německy, svou mateřštinou, ale plynule hovořila také maďarsky a slovensky a ve škole se učila francouzsky a hebrejsky.

Vlastní dětství Zippi připadalo idylické. Za parných letních dnů se vyhřívala na slunci na březích Dunaje a učila se plavat ve vodách třicetimetrové nádrže na řece, jejíž břeh tvořila přírodní oblázková pláž. V chladnějších měsících chodila na výlety do Nízkých Tater a jezdila na loďce pod Bratislavským hradem.

Zippiina středostavovská rodina byla malá ve srovnání s jejich sousedy, kteří mívali až pět nebo šest dětí. Kromě rodičů tvořil Zippiinu rodinu jen její bratr Sam. Byl to téměř o čtyři roky mladší kurážný hoch a narodil se s vlasy nad čelem vybíhajícími do špičky, jako je měl jeho otec, a s doširoka otevřenýma zvídavýma očima.

Rodina se možná rozrostla, ale když bylo Zippi šest let a Samovi tři, Rosa se roznemohla. Spitzerovi odjeli na dovolenou do turistického letoviska dvě hodiny cesty na sever od Bratislavy. Tamějším pramenům se přičítala léčebná síla zvláště pro revmatické neduhy, širokou kategorii nemocí, do níž v tu chvíli spadala i ta Rosina. V plavkách a s tmavými vlasy pevně staženými do dvou drdůlků na stranách hlavy seděla Zippi na písečném břehu a mhouřila oči do objektivu. Byla drobná a útlá, s nesmělým úsměvem – téměř úšklebkem, jako by si myslela, že tuší, jaké tragédie mají přijít.

Když udeří tuberkulóza, počáteční symptomy mohou být obtížně postřehnutelné. Nemocní pociťují zimnici a vyčerpání. Někdy trpí bolestmi těla. Diagnóza bývá zřejmá až ve chvíli, kdy vykašlou krev. Často jsou upoutáni na lůžko a nejsou schopni zvládat ani ty nejmenší povinnosti, poněvadž udělat několik kroků přes pokoj vyžaduje obrovské úsilí.

Spitzerovi neměli moc možností. Antibiotika tehdy ještě nebyla k dispozici. Ve vzdálených krajích východní Evropy ale jako houby po dešti rostla sanatoria jako módní léčebná centra, která hospitalizovala nemocné a měla jim ulehčit od bolesti.

A tak se osmadvacetiletá Rosa dostala do specializovaného sanatoria schovaného v úpatí malebných Nízkých Tater. Měla si tam užívat čerstvého vzduchu a vydatné stravy. Co bylo ale důležitější, toto podnebí mělo udržovat její nemoc na uzdě, aby se nerozšířila.

Rosina nemoc v rodině vyvolala chaos. Vojtěcha zničila natolik, že se nebyl schopen postarat ani o sebe, natož o své dvě děti. Sam byl moc malý na to, aby rozuměl následkům matčina odjezdu. Přesto nemohl necítit, že o něco obrovského přišel a že se jeho život navždycky změní. Zippi, nyní předčasně vyspělá šestiletá dívka, zůstala v tu chvíli, která musela být matoucí a děsivá, sama. Nejen že matka byla pryč, ale otec se hroutil.

V Československu bývalo ve 20. letech běžné, že část velké rozvětvené rodiny bydlela poblíž a mohla vypomoci, když došlo k nějakému neštěstí. Zippiina nukleární rodina se rozpadla: Zippi se přestěhovala k matčiným rodičům, na druhou stranu chodby od bytu jejího otce. Tříletého Sama poslali k otcovým rodičům do jiného domu. Zippiina a Samova malá rodina tak byla rozprášena jako popel na hladké hladině řeky.

V roce 1927, po více než roce v sanatoriu Rosa tuberkulóze podlehla. Zippiina babička Julia Nichtburgerová se snažila prázdno po ní zaplnit, jak to jen šlo. Malá a nenápadná Julia s úzkými rty a propadlými tvářemi byla dříč. I když stále oplakávala smrt své nejstarší dcery, rozhodla se, že se plně oddá péči o vnučku. Juliin manžel Lipot Nichtburger, místní prodejce starožitností s přísnýma očima a tváří bez úsměvu, nechal výchovu dítěte na Julii. Pár byl zvyklý na to, mít plné ruce práce a dům plný dětí, ale v době, kdy zemřela Rosa, už sedm jejich dětí vylétlo z hnízda a založily si své vlastní rodiny. Zůstával jen jejich nejmladší syn Leo, o deset let starší než Zippi. Jako její strýc zastával roli okouzlujícího staršího bratra. V osmnácti letech měl Leo celou řadu přátel a zájmů. Měl také plány do budoucna, které ho plně zaměstnávaly a nakonec ho odvedly daleko z Bratislavy a od jeho mladičké, napůl osiřelé neteře. Zippi se v osmi letech učila zvykat si na samotu.

Zippiin otec Vojtěch byl v pětatřiceti letech vdovec – a tak to rozhodně nemohlo zůstat. Po roce od Rosina úmrtí si Julia Nichtbergerová promluvila se svým truchlícím zetěm. Přišel čas, aby se jeho život hnul z místa, řekla mu. Vojtěch si musí najít hodnou ženu a znovu se oženit. Koneckonců nemládne, a když zůstává sám, nepomáhá sobě ani svým dětem. Julia byla dost stará na to, aby pochopila důležitost toho, být praktická.

Vojtěch, krejčí pro movitou klientelu, s odstátýma ušima, vlasy sčesanými dozadu a pečlivě zastřiženým tmavým knírkem, si vzal slova své tchyně k srdci. Dva roky po Rosině smrti se Vojtěch znovu oženil. V roce 1929 pár přivítal syna, o čtyři roky později dalšího.

Rodina se znovu proměnila. Nyní téměř sedmiletý Sam se vrátil k otcově nové rodině. Dospělí se shodli na tom, že desetiletá Zippi zůstane s Julií a Lipotem. Zippi, její otec i Sam sice žili pod stejnou střechou, ale v různých bytech, které od sebe oddělovala chodba. Jejich vztahy už nikdy neměly být stejné jako dřív. Sam se mezi svými dvěma novými bratry cítil jako páté kolo u vozu, Zippi trpěla pocitem opuštění o samotě.

Sourozenci přišli na to, že nejlepším lékem bude zůstávat v jednom kole.

Každý týden se Nichtburgerovi scházeli v Juliině obývacím pokoji na soukromých koncertech Hausmusik. Šlo o tradici německého původu, která byla oblíbená v západoevropských rodinách intelektuálů. Smyčcový kvartet hrál operety: Jeden strýc hrál na mandolu, další na mandolínu, soused na kytaru. Skladby, které uváděli, vybírali z prací rakousko-uherského Franze Lehára až po maďarského maestra Emmericha Kálmána.

Zippi se k nim chtěla přidat. Hrála na klavír, ale fascinovala ji mandolína. Strýček Leo jí navrhl, aby na ni začala hrát. Od okamžiku, kdy pohladila její struny, podlehla jejímu kouzlu. Mandolína byla pevná, dokonale se hodila pro malé prsty, snadno se přenášela a vydávala elegantní, sladké zvuky překvapivé síly. Strýček Leo Zippi představil svému italskému učiteli a Zippi, perfekcionistka jako vždy, se vrhla do cvičení. Za pár měsíců ji učitel pozval, aby se stala členkou jeho mandolínového orchestru, kde byla jediným dítětem mezi dospělými. Oblíbenou skladbou byla zejména ouvertura Orfeus v podsvětí od Jacquese Offenbacha, hudba se sofistikovanou aranží a jemnými sóly, která postupně zesilovala až k hravému, živému kankánu. Těleso hrálo v místní rozhlasové stanici, po Bratislavě i v okolních městech.

V zimě teplota klesala těsně pod nulu a z nebe se snášel bílý sníh, který zahalil město. Když židovská komunita procházela ulicemi v maškarních průvodech na oslavu Purimu, strýček Leo a Zippi vystoupili se svými mandolínami. Klepali na dveře přátel a hráli židovské písně – hudbu, která se v mandolínovém orchestru nikdy nehrála. Vzali si s sebou modrou krabici, do níž vybírali peníze na kus země v Palestině, což je mezi sionistickými Židy častý zvyk. Když se vrátili domů, krabička byla plná. To ale neznamená, že by Zippy nebo kdokoli z její rodiny byli nějak zvlášť zbožní. Žili v ulici Zámocká poblíž bratislavského hlavního náměstí, nedaleko Dunaje. Kdyby chtěli, v Zámocké ulici měli synagogu, maurskou stavbu, jen pár kroků daleko. Sam, ale i Zippi se však bohoslužbám vyhýbali, jak mohli. Zippi se tu jednou ročně zastavila, aby za svou matku odříkala kadiš, modlitbu truchlících. Sam dával přednost tomu, hrát o víkendech fotbal.

Ačkoli rodina nebyla zvlášť pobožná, byli to sionisté. Strýček Leo byl oddaným členem sionistické organizace Ha-Šomer ha-ca’ir, „Mladý strážce“, spolu s nějakými sedmdesáti tisíci členy v Evropě, Severní a Jižní Americe a Palestině. Skupina zakořenila těsně po 1. světové válce i v Polsku, když mnoho mladých sekulárních Židů ve snaze o asimilaci do polského života narazilo na překážky v profesní a sociální sféře i ve vzdělávání. Na důležitosti nabylo následně po vlně více než tisíce pogromů – násilných masakrů zacílených na konkrétní rasovou nebo náboženskou skupinu – v průběhu ukrajinsko-polské občanské války v roce 1918 a 1919, po níž zůstalo přes sto tisíc Židů zabitých a z šesti set tisíc Židů se stali uprchlíci.

Strýček Leo do skupiny, jejíž misí se stalo připravit své členy na cestu do Palestiny, přivedl i Zippi a Sama. Ani jednoho ze sourozenců ale nezajímaly dogmatické přednášky ani v sobě neměli touhu stát se sionistickým vůdcem. Zippi a Sam do skupiny chodili kvůli exkurzím do přírody, pro zábavu: Členové chodili na výlety, sportovali a družili se v přírodě.

Zippiin život byl pěkný, i když se jí stýskalo po matce a občas si připadala jako dítě mezi dospělými, neviděla nikde žádný konflikt, necítila nepřátelství a neznala omezení. Prozatím byla svobodná a v bezpečí.

Když dospívala, Zippi si přála stát se botaničkou. Milovala přírodu a měla analytické myšlení. Julia Zippi zdůrazňovala, že dívka může dělat, cokoli bude chtít. V nové československé ústavě dosáhly ženy více politické, společenské a kulturní rovnoprávnosti. Co však bylo důležité, patřil k tomu i lepší přístup ke vzdělání. Julia doufala, že Zippi bude těžit ze svobod, které starší generace neměla.

Nejlepší místo pro studium botaniky byla Morava, kde asi tři miliony sudetských Němců – etnických Němců, kteří žili v oblastech podél hranic severního Československa – tvořily většinové obyvatelstvo. Sudetští Němci už dlouho snili o nacionalistickém státě, a když se Hitler v roce 1933 stal kancléřem – Zippi bylo čtrnáct let –, tito sudetští Němci dychtivě přijali národní socialismus a antisemitské tropy, které strana kázala. Hitlerova radikálněpravicová nacistická strana prosadila, že německé občanství a práce v tisku budou pro Židy nedostupné; židovské obchody byly v Německu celonárodně bojkotovány a Židé vyloučeni z německých univerzit.

Studia botaniky na Moravě byla tedy pro Zippi nepřístupná a ani všechny ty řeči o nových svobodách nakonec moc neodpovídaly skutečnosti. Místo toho Julia svou vnučku připravovala na svatbu. Zippi se statečně naučila přišívat knoflíky, vařit, uklízet. Nepatřila ale k těm, kteří by zůstali u základů. Naučila se i složitou precizní výšivku, kreslit a malovat.

Jednoho dne zjistila, jaké je její poslání. Procházela se zrovna kolem výlohy nějakého ateliéru, kde spatřila ženu, jak vytváří reklamní cedule. Zippi se zvědavě zastavila, vešla dovnitř a ptala se po majiteli. Chtěla se víc dozvědět o tom, co ta žena dělá. Ateliér, jak se dozvěděla, navrhoval a vyráběl reklamy pro biografy, banky, výstavy a obchodní veletrhy. Zippi to připadalo vzrušující; byla šikovná a měla ráda umění. Našla svou životní dráhu.

Nemeškala a informovala majitele, že se stane jeho učednicí. Bude tvrdě pracovat – studovat nástroje, kombinace barev, složitost designu a vzorů a v požadovaných zkouškách projde s vyznamenáním. Majitel prý nemá co ztratit. Nesouhlasil. Grafický design není pro ženy, prohlásil. Žena ve výloze je jeho manželka a žádné další ženy u něj nepracují. Zippi však demografické složení jeho zaměstnanců nezajímalo; chtěla se naučit grafický design. Trvala na svém.

Majitel obchodu Zippi nakonec unaveně řekl, že pokud složí zkoušky, přijme ji jako svou učednici.

A tak se Zippi ve čtrnácti letech vzdala mandolíny a orchestru. Místo toho se soustředila na studia a nastoupila na různá učednická místa, pracovala u ženské krejčové a pro místní módní ateliér, kde malovala reklamy a plakáty. Jako žena, navíc Židovka, měla hned dvě nevýhody, ale znala svou cenu. Požadovala – a podle všeho skutečně dostala – plat ve výši toho, jaký měli její mužští kolegové. S výplatou v ruce se rozmazlovala sbírkou bot a na míru šitých kabátů. Rozuměla tomu, jakou moc má vzhled člověka a dojem, jaký dělá, a dobře se oblékala. Byla odhodlaná ve své nově nalezené kariéře uspět.

Bratislava, jedno z největších československých měst, překypovalo příležitostmi. Rodiny zemědělců z blízkých menších vesnic posílaly své děti do Bratislavy, aby tam udělaly kariéru v oborech od holiče přes učitelky v mateřské škole až po lékaře. V pátek večer se Zippi vždy připravila na mimobratislavské studenty, kteří se sešli u jejich rodinného stolu. Toužila po poutavých debatách, zvláště s mediky ze zahraničí. Většina bratislavských Židů si vydělávala na živobytí v obchodu a financích, ale Zippi to táhlo k intelektuálům a umělcům.

Zippi strávila tři roky na státní střední škole pro dívky, pokračovala studiem v pokročilých třídách koedukačních škol a stala se jedinou studentkou-dívkou v jediné bratislavské škole grafických umění. Naučila se složitá písma a pracovat se sklem. Studovala nuance používání designu k vyjádření nějaké myšlenky. Oddala se studiu svého řemesla a promovala jako nejlepší ze svého ročníku.

Se studiem, prací a stále plnějším kalendářem Ha-Šomer ha’cair měla Zippi málo volného času. V Ha-Šomer ha’cair ji nezajímaly organizované přednášky o revolucionářích Leninovi a Marxovi, a i když si cenila lekcí o praktických aspektech skautství – od toho, jak žít v prostředí komuny, až po kultivaci země v polovyprahlém pouštním prostředí –, stále horlivější socialistická agenda jí neseděla. Konečným cílem bylo poslat členy do Palestiny, aby tam pracovali v kibucech a obdělávali půdu. A skutečně, v roce 1933 do Palestiny odjel strýček Leo, aby pracoval v pomerančovém sadu. Ani Zippi, ani Sam však neměli v úmyslu se k němu přidat. Jejich domovem je Československo, mysleli si.

Rozvrh přednášek Ha-Šomer ha’cair vyžadoval účast i o večerech ve všední dny a o nedělích. Sam ale snil o tom, že by jednoho dne chtěl hrát v místní fotbalové lize, a nedělní tréninky nemohl vypustit. Navíc studoval design interiérů a učil se u dalšího strýce ve skladu koberců. Byl na svou práci pyšný. Spolu se strýcem zařídili některé z nejznámějších architektonických institucí, včetně Zrcadlové síně, nejslavnější místnosti v Primaciálním paláci. Svého členství v Ha-Šomer ha’cair se vzdal bez velkého přemýšlení.

Zippi zůstala členkou, ale s podmínkou: Když po ní budou chtít, aby přestala se studiem a odjela do Palestiny, odejde z organizace také. Neviděla žádný důvod, proč z Bratislavy odjíždět, nemluvě o tom, že neměla v úmyslu si zničit ruce zemědělskou prací. Ruce jsou její živobytí. Brzy ale začala přemýšlet, zda se rozhodla správně.

Vně jejich malého světa nebylo všechno v pořádku. V Bratislavě se zprávy o vzestupu nacistů k moci staly zlověstnou částí denního rozhlasového vysílání. Brzy nato byli z práce propuštěni židovští soudci. V Německu mezitím došlo k nacisty podnícenému bojkotu židovských výrobků a podniků. Na německých obchodech se objevily červené plakáty s nápisy „Ověřený německo-křesťanský podnik“. Jiné nápisy hlásaly: „Kdo nakupuje u Židů, podporuje zahraniční bojkot a ničí německou ekonomiku.“

Někteří němečtí nacisté, nespokojení s podněcováním k ekonomickému teroru, se uchýlili k násilí. Jednoho váženého mnichovského rabína vytáhli v noci z domova z postele a ozbrojení civilisté se mu vysmívali. Dokonce i američtí turisté židovského původu se v Berlíně stali jejich cílem: Jednoho takového muže nutili pít ricinový olej, dokud neomdlel.

Většina bratislavských Židů nemohla uvěřit tomu, že Německo, civilizovaná země, je schopno takových zvráceností a násilí. Varovné signály ale byly stále zřetelnější. Norimberské rasové zákony, schválené v roce 1935, prohlašovaly, že Židé patří k jiné rase, a mohou tedy být legálně perzekvováni. Po tomto prohlášení se Bratislava stala branou pro polské a německé Židy, kteří opouštěli stále nepřátelštější Evropu. Zippiini prarodiče zvali uprchlíky k sobě domů na večeři a šokovaně poslouchali jejich hrůzné příběhy. Mnoho Židů se přidalo do spolku Ha-Šomer ha’cair, což jim pomohlo překročit hranice a dosáhnout relativního bezpečí v Maďarsku s cílem dostat se do Palestiny. Většinou je státy sousedící s Německem přijímaly dobře, ale s tím, jak jejich počty rostly, přestávali být vítaní. Mnoho z nich odplulo najatými parníky do Palestiny, kde chtěli vytvořit bezpečné místo, židovský domovský stát. Zippiiny grafické dovednosti by z ní učinily ideální kandidátku pro padělání dokumentů pro uprchlíky – pokud ale někdy k jejich útěku tímto způsobem přispěla, nenechala o tom žádný záznam.

Násilí se dostávalo blíž k jejímu domovu; etnické napětí, které bublalo pod povrchem od vzniku Československa, vzkypělo na povrch. Brzy po Hitlerově nástupu k moci Hlinkova slovenská ľudová strana, nacionalistické politické hnutí, začala nabírat na obrátkách. Stranu, která vzdorovala novému československému národu už od začátku, vedl katolický kněz Andrej Hlinka. Odmítala umožnit, aby byly slovenská historie a jazyk zastíněny českou kulturou. Členy strany tvořili hlavně katolíci, kterým se nelíbila imigrace německých a českých intelektuálů, z nichž mnozí byli Židé. Mnohonárodnostní situaci v Československu považovali za hrozbu a její protináboženské a socialistické tendence za odporné. Toužili po autonomním slovenském prostoru s vlastními tradicemi a hodnotami.

S nástupem Hitlera se Slovenská lidová strana změnila z tiché majority na agresivní. Protižidovská rétorika a násilí, které se předtím omezovaly na malé vesnice na východě, se nyní probudily i v Bratislavě. V roce 1936 studenti povstali a pořádali násilné antisemitské demonstrace, když se promítal v kinech film o židovském folkloru Le Golem. Protestující ozbrojení dělobuchy a nádobami s páchnoucími tekutinami rozbíjeli okna v židovských domech a paralyzovali Bratislavu na celé dny strach nahánějícími manifestacemi toho, co mělo teprve přijít.

Ve světle této nové reality tíhl Sam k levicové politice a zapojil se do práce v hnutí odporu, což zpočátku označoval za „maličkosti“. Rozdával letáky s informacemi o podvratných aktivitách ve městě. Byl znám svou touhou po dobrodružství a svým přístupem enfant terrible s těmi nejlepšími úmysly. Pomáhal přátelům z Ha-Šomer ha’cair a kolegům z pracovních odborů ve strýcově skladu koberců. Nikdy se na nic neptal, věděl, že čím méně toho bude vědět, tím lépe – a tím méně pravděpodobné bude, že by ho mučili, aby prozradil nějaká tajemství, kdyby ho chytili.

Někdy v té době začala Zippi chodit s Tiborem Justhem, Židem z Nitry, města s dlouhou historií židovské komunity, ležícího nějakých sto kilometrů na východ od Bratislavy. Tibor byl o tři roky starší než Zippi a na rozdíl od ní se zapojoval do politiky v regionu. Zippi Tibora představila svému bratrovi. Mladí muži, oba umínění idealisté, našli společnou řeč.

Jednoho večera se Tibor zeptal Sama, zda by mohl na prohlídku skladu koberců, kde Sam pracoval. Byl to velký, snadno přístupný prostor a Tibor chtěl vědět, jestli by několik mužů mohlo uvnitř v podzemní místnosti příležitostně přespat. Sam neváhal.

Od té doby se každou noc kolem desáté hodiny začali z tmavých ulic trousit do skladu mladí muži. S úsvitem byli pryč.

Zippi se v té době na sebe snažila neupozorňovat a pracovala. V roce 1938 ji fotograf zachytil na snímku, kde se usmívá do objektivu a v sukni a botách na podpatku stojí na štaflích na chodníku. Má vyhrnuté rukávy a maluje písmena na výlohu paláce Luxor v Bratislavě.

Zippi maluje písmena na výlohu paláce Luxor, Bratislava, 1938

Každý den procvičovala své dovednosti a zaznamenávala si je do poznámkového bloku. Očekávala, že ji její odbornost zajistí naplňující kariéru – pracovní život, v němž by prorazila jako žena, navíc jako Židovka. Svým způsobem měla pravdu.

DRUHÁ KAPITOLA

Konec jedné éry

Když byl David Wisnia chlapec, probudila se jeho celoživotní vášeň pro operu. V devíti letech chodíval ve svém vlastním obleku na autobus kousek od domova. Spolu s rodiči a dvěma bratry mířili do velkého města, aby navštívili Grande Theatre ve Varšavě. David byl hoch se sebedůvěrou, krátkými kaštanovými vlasy oholenými na krátkého ježka, zvyklý se dobře oblékat, přitahovat k sobě pozornost ostatních.

Varšava nebyla od jejich malého polského města Sochaczewa daleko – autobusem cesta trvala ani ne hodinu –, ale maloměsto jako by bylo úplně jiný svět. Nejdříve tmavé nebe venku za okny autobusu zahalilo tichá městečka podobná tomu jejich. Vesnice obklopovala rozlehlá zelená pole s příležitostnými tečkami v podobě pasoucích se krav. Malé dřevěné domky spojovaly nepravidelné vyšlapané cesty. Hned za nimi se rozprostíraly borové lesy a březové háje.

Jakmile se ale autobus dokymácel dále na východ a poté se lehce stočil na sever, scenérie se změnila. Nebe se rozjasnilo světlem pouličních lamp. Domy byly najednou vyšší než ty v Sochaczewu, elegantnější. Majestátně a s noblesou se tyčily k nebi, postavené z cihel a kamenů. Ve Varšavě byly silnice udržované, dlážděné. Náměstí zdobily kašny a květinové záhony. V říjnu roku 1935 se nově vydlážděný Washingtonský bulvár právě stal největší dopravní tepnou města a dostal se do titulků světových novin. O silnice se dělily jasně červené tramvaje, kočáry tažené koňmi a naleštěné cadillaky. Varšava byla polské kulturní centrum, samozvaná „Paříž severu“. V jejích zákoutích se schovávala stylizovaná i intimní divadla; kolem se potulovali pouliční hudebníci, drnkali na kytary a hráli na harmoniky, usmívající se ženy v pomačkaných šatech a s vybledlými šátky ve vlasech prodávaly svazky vonných květin.

Zde, v majestátní neoklasicistní budově v centru města, se nacházelo Grand Theatre, domov jedné z největších scén na světě. Opera byla revitalizována v roce 1933 pod vedením Janiny Korolewicz-Waydowé, bývalé zpěvačky, která byla přesvědčena o tom, že snížení cen je nejlepší způsob, jak divadlo zachránit. Experiment zafungoval – návštěvnost vystřelila vzhůru. Když do divadla přišli Wisniasovi, Davidovy trénované uši se naladily na účinkující, na výšku altů a sopránů, na bohaté vibrato rozechvívající hlediště. Většina zpěváků byli místní, Poláci. Byli docela dobří, ale jak si David myslel, ne skvělí.

A David chtěl být skvělý. Jeho otec Eliahu byl vášnivým fanouškem opery. On a jeho žena Machla podporovali Davida v tom, aby uměl ocenit hudbu, už od dětství. Když mu bylo deset let, už si dychtivě ukládal do paměti melodie, četl libreta a zpíval. Ze tří chlapců v rodině byl David prostřední syn a také benjamínek – a dobře to věděl. Někdy si dělal starosti, jestli na něho jeho bratři kvůli pozornosti, kterou mu rodiče věnovali, nežárlí.

V sedmi letech se David naučil hrát na klavír a při zpěvu se sám doprovázel. Opera byla jeho druhý jazyk. V mládí se naučil E lucevan le stelle, emocemi nabitou árii z romantické tragédie Tosca od Giacoma Pucciniho. Snil o tom, že se z něj stane slavný operní zpěvák ve Spojených státech. Jeho přesvědčení jen rostlo, když měl asi v osmi letech největší představení své mladé kariéry. Na scéně Kinomeva, jednoho ze sochaczewských největších kin, David a jeho kamarádka ze školy Sara Lewinová zpívali hebrejskou píseň Šnaj michtavim (Dva dopisy), operní báseň. Vypráví o výměně dopisů mezi polskou matkou a synem, jenž se odstěhoval do Jeruzaléma. Sára, která byla o sedm let starší než David, hrála roli jeho matky. V neodbytném refrénu matka a syn zápolí s bolestí odloučení – matka žije v diaspoře a syn přijal svůj nový domov a je odhodlaný si v Jeruzalémě vybudovat život. Davidovi zářily oči, hlas měl silný. Nadšeně se chopil příležitosti. Sem patřím, pomyslel si.

Psal se zrovna rok 1934, rok poté, co nacistické Německo začalo prosazovat své antisemitské zákony a šířit svou propagandu. Polsko s Německem právě podepsalo dohodu o vzájemném neútočení. Tyto dvě země si přislíbily spolupráci k záruce „trvalého míru“. Báseň Šnaj michtavim, kterou zhudebnil ruský skladatel Joel Engel o dekádu dříve, odrážela sionistického ducha mezi polskou židovskou mládeží. Když představení skončilo, publikum vyskočilo a jásalo. David a Sara zářili. Nemohli vědět, že o devět let později tuto skladbu znovu oživí – tentokrát nikoli na pódiu a v úplně jiném prostředí.

Život do té doby byl v Sochazcewu dobrý, alespoň pro ty, kteří měli prostředky si ho užívat. Wisniasovi bydleli spolu s Davidovými prarodiči z matčiny strany v třípatrové budově na hlavní městské třídě. David a jeho dva bratři, Moše a Dov, měli společný pokoj; jejich prarodiče obývali přízemí. Jejich domov byl jedním z mála ve městě, kam byl zaveden telefon, a tak byl oblíbený u přátel a sousedů.

Eliahu tvrdě pracoval, aby mohl rodině zařídit jen to nejlepší. Každou neděli nasedl do autobusu do Varšavy, kde vlastnil čalounictví. Machla a její sestra se mezitím staraly o děti a o domov. Příležitostně David doprovázel do práce svého dědečka, výrobce rakví. Poslouchal, zatímco jejich rodinný patriarcha klábosil se svými zaměstnanci, hrstkou mužů, kteří se v průběhu let stali jeho přáteli. David ke svému dědečkovi vzhlížel. Byl to vždy elegantní gentleman s typickou bradkou, s kartáčem na vlasy neustále po ruce, aby se mohl kdykoli upravit.

V pátek se vždy Eliahu vracel domů k voňavému obědu v podobě kuřecí polévky s domácími nudlemi a macesovými knedlíčky. Každý týden David sledoval, jak jeho teta Helena s láskou připravuje jídlo a porcuje kuře. Kromě toho, že pomáhala s péčí o děti, byla teta Helena i rodinná kuchařka. Po tradiční večeři o šábesu David zpíval ve sboru v jediné synagoze ve městě. V sobotu ráno zpíval znovu. Byl nejmladším členem sboru, sólistou se stal v sedmi letech. Ale i když se David a jeho rodina těšili v Sochaczewu dobrému životu, byli nuceni se neustále dívat přes rameno. Být v Polsku 30. let židovského původu znamenalo setrvávat v neustálé nervozitě. V tomto směru byl Sochaczew typické polské maloměsto. Sochaczewští se Židům vysmívali a nazývali je hanlivými výrazy. Místní policista na pravidelném trhu, který se konal každý měsíc a kde se prodávali koně a krávy, zbil židovské děti. Nápisy na výlohách obchodů vítaly kupující slogany jako „Když nakupujete od Žida, jste psi!“. Posměšky a útoky se objevovaly celá staletí a někdy propukly ve vražedné násilí – nechvalně známé pogromy, které prakticky přes noc způsobily obrovské materiální škody a oběti na životech polských Židů. Sochaczew býval převážně židovský a měl chasidské centrum, ale sochaczewská židovská populace poklesla, protože mnoho obyvatel města se přestěhovalo do Varšavy nebo emigrovali, často do Palestiny. Ve 30. letech byla sochaczewská populace v počtu 13 500 obyvatel už jen ze čtvrtiny židovská.

David antisemitismus poprvé pocítil po nástupu na základní školu, když mu byly čtyři roky. Odmítl pokleknout při modlitbě a o přestávce ho spolužáci zbili. Otec ho v ten den vzal ze školy a přihlásil ho do prestižní soukromé školy Javne, kde se předměty vyučovaly v hebrejštině i polštině. A tak se David dostal do židovské komunity odříznuté od světa – chráněné bubliny, která živila jeho sebedůvěru a touhu obstát.

Stěhování z malého polského města do Spojených států nebylo pro Wisniasovy nepředstavitelné. Jedna z Machliných sester, teta Rose, se s manželem a dětmi přestěhovala do Brooklynu už před lety. Pro Davida to znamenalo možnost. A jeho milovaná teta Helena, která Davida pomáhala vychovávat, měla své vlastní plány, že pojede za svou starší sestrou do New York City. Proč by tam neměli odjet všichni?

Největší překážkou byl Davidův otec. Eliahua nezajímala Amerika, země, kde děti nerespektují svoje rodiče, vysmíval se, kde jsou bohem peníze. Ve Varšavě má solidní podnik, dům. Žijí si pohodlně. Jenom rolníci odjíždějí z Polska, vysvětloval Eliahu svému synovi, ti, kteří nemají nic, co by je tady drželo. David přesto naléhal. Už v deseti letech vycítil číhající nebezpečí. Židé byli v Polsku ekonomicky i politicky ostrakizováni celá desetiletí, to věděl, ale nepřátelství vůči Židům zjevně dosahovalo nového vrcholu. Byla tu i další varovná znamení. V roce 1936 uspořádali univerzitní studenti hladovku a požadovali segregaci Židů na základě precedentu, který už fungoval v jiných kampusech. David poukazoval na zvěsti, co mezi lidmi kolovaly, i na vysílání rozhlasu, jenž varoval před hrozící válkou. Dokonce i ve Varšavě probíhaly přípravy. V noci úřady testovaly připravenost města sirénami a bubny. Vypínali pouliční osvětlení a nechávali město ve tmě, aby testovali „disciplínu obyvatel“, jak oznamovaly noviny.

Davidovy argumenty však s jeho otcem nehnuly. Místo toho v roce 1937, když bylo Davidovi jedenáct let, Eliahu Wisnia rodinu přestěhoval do Varšavy a ukončil tím své každodenní dojíždění. Wisniasovi našli nový domov ve velkém a elegantním bytě ve čtvrtém patře v Krochmalné ulici, nedaleko Eliahuova čalounictví. Byli nedaleko chudé židovské enklávy, kterou tvořili primárně tradiční Židé mluvící jidiš, obchodníci a příštipkáři. Wisniasovi ale jidiš, nářečím, které bohatí Židé považovali za vulgární podobu němčiny, nemluvili. V rodině se mluvilo výhradně polsky. Na soukromé sionistické židovské škole Tarbut studoval David hebrejštinu a polštinu.

Přes to všechno zůstávala Davidova pěvecká kariéra prioritou. Nejdříve vystupoval v Nożykově synagoze, jež patřila mezi pět největších kongregací, kde se scházelo nějakých šest set členů. Eliahu ale chtěl, aby jeho syna slyšelo více lidí. Velká synagoga v Tłomackie ulici patřila v Evropě mezi ty hlavní. Tamní zpěvák Moše Koussevitzky byl nadaný tenor s mnoha stoupenci. V roce 1938 se David stal jeho žákem.

Zatímco usilovně trénoval zpěv, jeho naděje na cestu do Spojených států bledla. Americké kvóty na nové imigranty byly rekordně nízké. Celé dekády nativisté lobbovali v Kongresu za obranu proti „cizí invazi“. Už od roku 1924 omezovaly imigrační kvóty počty přistěhovalců z jižní a východní Evropy, stejně jako z Afriky a Asie. Ve 30. letech přišli nativisté s novým sloganem: „Americké děti jsou americký problém! Děti uprchlíků v Evropě jsou evropský problém!“ Američané se stále ještě nezotavili z první světové války a země bojovala s ekonomickou depresí. V roce 1939 v USA průzkum veřejného mínění zjistil, že většina Američanů nové imigranty nechce, zvláště ne ty z Evropy. Tentýž rok představil senátor ze Severní Karolíny zákon, který požadoval zastavení veškeré imigrace do Spojených států na deset let.

Varšavská Velká synagoga, kde David Wisnia vystupoval jako chlapec

Dveře do Spojených států se měly zabouchnout. Než k tomu ale došlo, Davidova teta Helena na poslední chvíli odcestovala do New Yorku, kde se přistěhovala ke své sestře Rose. Helena vyrazila prožívat svůj sen jen pár metrů od řeky Harlem v Jižním Bronxu na adrese Grand Concourse 750. David si novou adresu vryl do paměti. Jeho milovaná tetička – žena, která se o něj starala od narození, která ho o pátcích učila vařit svůj speciální vývar s nudlemi – byla najednou pryč. David se ale nevzdával naděje a opakoval si americkou adresu. Však on se k tetě přidá.

* * *

Ve čtvrtek 31. srpna 1939 David slavil svou bar micvu. Bylo mu třináct let, podle židovské tradice už byl oficiálně muž. Vedl bohoslužby v synagoze a užil si malou oslavu v zákulisí budovy. Dospělí pili obvyklé sváteční občerstvení – whiskey a víno – a všem chutnal dort, chléb chala a sleď.

Později oslava pokračovala u Wisniasových doma. David se rozhlédl po obývacím pokoji plném lidí a pocítil přítomnost stovek hostů, kteří všichni přišli na jeho počest. Celá židovská komunita, žasl David, mu přišla připít. Vychutnával si pomerančovou marmeládu, jež se podávala jen při zvláštních příležitostech, bonbony, dorty a čokoládu. Den byl plný sladkostí. Přítel tety Heleny, který zůstal v Polsku, poté co ona odjela do New Yorku, dal Davidovi jeho první hodinky. David byl nadšený. Začínala nová fáze jeho života.

David Wisnia na své bar micvě 31. srpna 1939

Atmosféra v bytě na Krochmalné ulici byla sváteční – ale dole, v ulicích Varšavy, bylo léto mimořádně dusné. Mnoho Poláků se to snažilo hodit za hlavu. Kdo příčetný by si představoval, že by Německo mohlo napadnout Polsko? Navíc je jasné, že angličtí a francouzští spojenci by Polsko chránili – v to alespoň doufali ve Varšavě mnozí.

Zprávy o „všeobecné mobilizaci“ se objevovaly vylepeny po celém městě a v tento den – v den Davidovy bar micvy – Polsko konečně učinilo dramatický krok v mobilizaci jednotek při přípravě na válku. Nedalo se to popřít – nacistická hrozba se blížila. Polští muži ve věku mezi jednadvaceti a čtyřiceti lety byli povoláni do vojenské služby. Polská budoucnost byla ohrožena. V tu chvíli ale na ničem z toho nezáleželo. David strávil měsíce studiem v očekávání své bar micvy. Naučil se zpaměti svou část tóry, trénoval své čtení nahlas a šlo mu to skvěle. Jak se ukázalo, on a jeho rodina se ocitla na konci jedné éry.

Oslava a pocit radosti a pýchy, který cítil předchozí večer, byly stále čerstvé. Když se David následujícího rána vzbudil, bolelo ho břicho – možná snědl moc sladkostí, napadlo ho. Za oknem zaslechl crescendo něčeho, co znělo jako hejno rozzuřených včel. Vstal z postele, aby zjistil, odkud ten bzukot vychází. Jeho bratři ještě spali.

Venku David zahlédl, jak po svěžím ranním nebi bleskově přeletěla formace stříbrných letadel. Spěchal do ložnice rodičů a zatřásl otcem, aby ho probudil.

Eliahu ještě nebyl úplně vzhůru, když mu David vykládal, co viděl. Nebyla to polská letadla, zdůraznil David. Naléhal na otce, že ví, jak polská letadla vypadají. Eliahu zůstal ležet v posteli. Stále ještě svítalo, slunce se jim teprve začínalo pomalu drát do oken. Uvnitř zůstával svět tichý, klidný.

David se pokusil zdůraznit význam toho, co před pár okamžiky viděl tak blízko. Polsko takováhle letadla nemá, opakoval vzrušeně. Letadla, která viděl, byla příliš sofistikovaná. Cizí.

Eliahu se ani nehnul. Běž si lehnout, řekl. Jsou to jen o manévry, výcvik letectva.

Polští piloti skutečně v nedávných dnech cvičili. David ale dobře věděl, jak jejich letadla vypadají – a bylo mu jasné, že ta, co právě viděl, to rozhodně nebyla.

Měl pravdu. O několik hodin dříve německé jednotky oblečené v polských národních uniformách napadly německý vysílač v Gliwicích, poté německé pohraniční město u jižní polské hranice. BBC vysílala o takzvaném polském útoku pár hodin poté. Útok měl být ospravedlněním německé invaze do Polska. V 5:11 ráno Hitler učinil prohlášení, které se rozlehlo po celém světě. Obvinil Poláky z perzekvování Němců. Varoval, že německý národ „odpoví na sílu silou“.

Krátce poté, co Eliahu svému synovi řekl, ať se vrátí do postele, se ve Varšavě rozezněl protiletecký poplach. Město nakrátko zešedlo. Mlha a oblaka ho chránily před leteckými útoky. Přišla nová realita – pro Wisniasovy, pro ostatních 1,3 milionu Varšavanů a pro celý svět.

TŘETÍ KAPITOLA

„Blufoval“

Mělo to být radostné období.

Zippi a Tibor byli zasnoubeni. Přišel rok 1938, svět se rozpadal, realita ztrácela tvar – přesto se ti dva odvážili plánovat společnou budoucnost.

A potom Zippiina babička Julia zemřela. Byla to poklidná, nekomplikovaná smrt ve věku sedmdesát dva let. Přesto, Julia byla Zippiina skála a vzor, tolik ji toho naučila. A teď tu najednou nebyla.

Když o jedenáct let dříve zemřela Zippiina matka, Julia ukázala Zippi, že život se nezastaví, aby vyšel vstříc smutku. Stejně tak by to neměla dělat ani ona. Julia, vždy energická a zvědavá, neukojitelná konzumentka knih a novin, vždy žádostivá se dozvědět víc, vždy dychtivá do života přijmout další tváře, všechny své vášně předala své vnučce. Zippi jí udělá čest, její život půjde dál. Julia alespoň nemusela být svědkem toho, jak byla slibná budoucnost Bratislavy bolestivě rozbita.

Hitlerův nástup představoval pro Československo existenční hrozbu. Německo se poohlíželo po Sudetech, oblasti v severním Československu, které obývalo nějakých 2,8 milionu sudetských Němců. Teď se Sudety staly záminkou pro to, aby se Německo dostalo za československé hranice.

Na rozdíl od většiny východoevropských států, které padly před fašismem bez velkého boje, československá vláda odmítla ustoupit. Když se Hitler snažil přinutit Československo, aby mu Sudety odevzdalo, československá vláda odpověděla důrazným ne. Místo toho Německo překvapila mobilizací mužů do čtyřiceti let věku. Německá armáda ustoupila. Toho srpna časopis Fortune žasl nad tím, jak se „malá země jako Československo, demokratická enkláva v srdci autokratické střední Evropy, postavila Hitlerovi a zjistila, že blufoval“. V září československý premiér Jan Syrový, čtyřhvězdičkový generál, přísahal, že armáda, která se mohla počítat k evropské špičce, bude „bránit naše svobody až do konce“. Tato obranná zeď ale nemohla vydržet. Jakkoli byla československá armáda silná, neměla šanci zvítězit nad Hitlerovou válečnou mašinerií bez podpory západního světa. Nejenže však Československu západní mocnosti odpověděly tichem, ale dokonce malé středoevropské zemi podtrhly žebřík: 30. září 1938 Německo, Itálie, Velká Británie a Francie podepsaly Mnichovskou dohodu, která Sudety přiřkla Německu.

Generál Syrový znovu oslovil svůj národ, tentokrát se zlomeným srdcem. Nemáme na výběr, řekl. Československo je, koneckonců, „malá země“ a to, co může zvládnout sama, má své limity. Československá vláda se podřídila podmínkám Mnichovské dohody: Sudety se stanou součástí Německa.

Hitler, kterého to povzbudilo, začal dláždit cestu „nezávislému“ Slovenskému státu. Spojený národ se už začínal rozpadat; československý prezident Edvard Beneš abdikoval a uprchl do Paříže. Generál Syrový tak zůstal de facto vůdcem. Řada českých a slovenských vojáků uprchla do východoevropských zemí a další do Velké Británie.

Zlověstný oblak nacismu se přiblížil a vrhal stín na svobodné země. Příležitosti a svobody, které se v průběhu Juliina života objevily, měly být zase vzaty zpět. V listopadu 1938 bratislavská univerzita vyloučila pět set židovských studentů s výmluvou, že jsou to „komunisté“. Zippy získala titul na poslední chvíli. Jako diplomovaná grafická designérka se měla stát první ženou v Bratislavě, která bude pracovat v tomto oboru.

Mnoho Židů odmítlo uvěřit, že strašlivé skutky sílícího nacismu odehrávající se ve východní Evropě by se mohly dostat až k nim. Spodní proud antisemitismu, jenž se v oblasti šířil celá staletí, jen sílil. Utiskování Židů se dříve téměř výhradně soustředilo do menších vesnic, ale teror a propaganda jej šířily i do kulturních a vzdělaných metropolí.

Antisemitské nálady se mezi Slováky šířily. Mnozí z nich se dychtivě přidávali do řad Hlinkových gard, militantního křídla Slovenské lidové strany, pojmenovaných podle zakladatele strany, katolického kněze Andreje Hlinky. Slovák, noviny sympatizující se Slovenskou lidovou stranou, jejich kroky ospravedlňovaly: „Měli jsme a máme i dnes důvody se dívat na Židy nejen rezervovaně a s nechutí, ale můžeme je také oprávněně vinit za selhání a neštěstí, které náš národ postihly.“

V bratislavských ulicích se rozhostila hrozivá atmosféra Evropy první světové války. Židovské obchody byly pustošeny, ženy se bály být večer venku bez doprovodu. Počet členů Hlinkových gard po městě rostl, výtržníci podobající se parodii na italské fašistické ozbrojence chodili ulicemi v černých uniformách, vysokých černých botách a s pokrývkami hlavy ve tvaru lodiček se zlatým okrajem a střapcem. Jedné noci přišla Zippiina kamarádka ze schůzky Ha-Šomer ha’cair s rozbitým nosem, poté co cestou potkala několik výtržníků. Život Čechů a Židů v Bratislavě začínal být nesnesitelný.

Zippi a Tibor Justh jeden druhého vyfotili při Zippiině grafické a fotografické průpravě

Zippi byla jediná žena, navíc ještě Židovka, která pracovala v německé firmě se dvanácti zaměstnanci. Nemělo to ale mít dlouhého trvání. Protože byla Zippi Židovka, firma ji musela bezpodmínečně propustit.

Zippi si sháněla práci, jak se dalo: Učila Židy praktické dovednosti z grafického designu, malovala poznávací značky na auta, oznámení, plakáty, reklamy a ukazatele na ulicích. Židé sice byli vyčleňováni ze společnosti, ale zkušených grafiků bylo málo a byli stále žádaní. Přesto bez ohledu na to, jak tvrdě pracovala nebo jak dobrá byla v práci, nemohla utéci svému židovskému původu a tomu, co to v novém světě znamená.

V březnu 1939 Slovensko formálně vyhlásilo nezávislost na Československu. Nový národ ustanovil loutkovou vládu podporovanou třetí říší. Oficiálně ji vedl Jozef Tiso, katolický kněz, který se stal vůdcem Hlinkovy strany po smrti Andreje Hlinky v roce 1938. Československo bylo po smrti. Beneš se snažil v Paříži sestavit exilovou vládu, jenomže francouzská vláda odmítla jeho provizorní vládu uznat – místo toho uznávala československého velvyslance v Paříži Štefana Osuského, který už v Paříži založil československou armádu. Ačkoli oba muži chtěli dosáhnout opětovného spojení Československa, Osuský měl na Slovensku větší pódium než Beneš. V červenci po pádu Francie Beneš znovuustavil československou exilovou vládu v Londýně, kde byla uznána Spojenci, s Osuským na pozici ministra.

Téměř okamžitě po rozsekání Československa přišli Spitzerovi o domov. Hlinkova garda přikázala Židům přestěhovat se do staré židovské čtvrti. Spitzerovi museli opustit svůj byt a nábytek a přestěhovali se do sdílené místnosti v rozpadající se budově.

Po celou tu dobu dostával Sam stále větší roli v rámci své činnosti v odboji. Pomáhal židovským dobrovolníkům v Mezinárodních brigádách, které přicestovaly z Palestiny, aby bojovaly s fašismem ve Španělsku v roce 1936, a nepodařilo se jim vrátit se domů. Z většiny se stali političtí vězni v internačních táborech u Pyrenejí. Sam schovával vězně ve skalních puklinách v Malých Karpatech poblíž Bratislavy a distribuoval jídlo a letáky s novinkami z podzemního hnutí.

S přívalem antisemitských politik a násilí začala Palestina vypadat lákavě. Sam si v náhlém popudu koupil závodní kolo a padělal občanský průkaz a plánoval odjet přes Maďarsko, nějak se dostat do Turecka a konečně do Palestiny. Kolo se mu ale rozbilo, ještě než stihl překročit první hranice. Mávl nad tím rukou – nápad pustil z hlavy stejně rychle, jako se mu v ní objevil. Místo toho si nabral více práce pro podzemní hnutí, přidal se do Obrany národa, české odbojové organizace, která odpálila dynamit na cestách, aby zarazila příchod německých vojáků na Slovensko.

„Drobnosti“, co dělal, byly stále větší.

I Tibor, Zippiin snoubenec, měl svůj podíl práce. Pracoval jako řidič protileteckého pluku československé armády a nyní znásobil své snahy v odboji. Spolupracoval s československými vojáky a židovskými mládežnickými organizacemi v odporu proti fašismu. Přidal se k tajné síti známé jako Česká mise. Organizace, na niž dohlížela československá exilová vláda, působila z francouzského konzulátu v Budapešti a pracovala s polskou uprchlickou organizací v Maďarsku. Zajišťovala uprchlíkům a československým bojovníkům padělané doklady a transport přes hranice, aby se mohli přidat ke Spojencům. Spolu s tím pracoval Tibor v Ha-Šomer ha’cair a s Čechoslováky nežidovského původu. Měl dva cíle: zbavit svou vlast fašismu a pomoci uprchlíkům na cestě do Palestiny.

I když Zippi sama nebyla do prací hnutí odporu zapojena, chápala, co je v sázce. Je jí jednadvacet let, má čas. Jejich svatba počká.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Ty nikdo nepřemůže“

Mnoho obyvatel Varšavy se po německé invazi do Polska sbalilo k odchodu. Ti šťastnější, kteří vlastnili vozíky a koně, vezli komody plné oblečení. Většina ale popadla to, co šlo odnést na vlastních zádech. Jiní neměli nic. Chtěli jít na východ; tam, kam doufali, že německé jednotky ještě nedorazily, většina z nich se ale nedostala daleko. Železniční koleje byly zničeny, i z vlaků, mostů a aut se staly cíle. Celá oblast se nořila do chaosu. Wisniasovi ve svém bytě poslouchali nekonečnou dělostřeleckou palbu.

O týden dříve nacistické Německo a Sovětský svaz nečekaně ohlásily přijetí paktu Molotov–Ribbentrop, který tyto dvě mocnosti zavazoval ke vzájemnému neútočení. Tímto paktem se však vládci těchto dvou zemí tajně dohodli na rozdělení Polska a na tom, že každá mocnost si vytvoří svou sféru vlivu.

Zatímco Hitler neměl nikdy v úmyslu svému slibu o neútočení dostát, spolu se Stalinem měli jeden společný cíl: zbavit se judaismu. Nepřátelé Sovětů byli odsunuti do gulagu, sítě táborů nucených prací, které byly ustaveny v roce 1918 ruským bolševickým vůdcem Vladimirem Leninem, aby terorizovaly oponenty ruské revoluce. Pod Stalinem jejich velikost exponenciálně vzrostla pod záminkou urychlení industrializace. V odlehlých oblastech dřeli etničtí a političtí vězni daleko od svých rodin na infrastrukturních projektech v mrazivě chladném počasí a s nedostatkem jídla. Mnoho z nich dlouho nevydrželo. Někteří Židé věřili tomu, že německé metody nemohou být o moc horší než ty sovětské.

Rádio bylo u Wisniasových už dlouhou dobu součástí domácnosti. V prvním týdnu v září roku 1939 vysílalo stálý proud varování před leteckými útoky. Mezitím stovky německých letadel křižovaly polské nebe a vojáci obléhali brány města. O ranní sobotní mši byl zasažen kostel. To odpoledne desítky věřících poklekaly na zničené kostelní lavice s tvářemi v dlaních. Oltář před nimi byl rozseknut vedví, všechny obklopoval popel a oharky a nad hlavou měli místo střechy nebe.

Varšava byla v obležení.

V ulicích stavěli polští dobrovolníci barikády ve snaze posílit opevnění města, připravit nějaký odpor vůči obléhajícím Němcům. Mimo domov nosily děti provizorní bavlněné a gázové roušky, které jim ušily matky, aby děti ochránily před vdechováním prachu a kouře. Na židovské nemocnice dopadaly bomby. Rabínové nosili děti do zákopů, které vykopali nemocniční pacienti. „Podle náletů si člověk mohl seřizovat hodinky,“ řekl jeden britský fotograf reportérovi. Ale polské protiletadlové zbraně a jejich pokusy o odpor se německému dělostřelectvu nemohly rovnat.

V září Němci bombardovali židovskou čtvrť, právě když měli židé slavit svátek Roš ha-šana, židovský Nový rok. Zbytky budov a rozházené kusy těl ležely zkroucené pod troskami. Sloupy hustého šedého kouře se držely ve vzduchu a bránily v pohledu na ten masakr. Bloky budov byly srovnány se zemí; lidé, kteří ve městě prožili celý život, najednou nemohli najít cestu domů.

Zničena byla třetina Varšavy.

První měsíc obléhání zůstávali David a jeho rodina za denních hodin, kdy se odehrávala většina bombardování, doma. Někdy se schovali ve sklepě nebo v blízkém krytu. Země se pod nimi chvěla a budova vedle nich byla srovnána se zemí, ale byt Wisniasových zůstal zkázy ušetřen. Jestli přežijeme ještě o něco déle, říkali si, možná nám Britové a Francouzi přijdou na pomoc.

V noci se David a jeho rodina vydávali hledat jídlo. Vyhladovělí muži, ženy a děti se potulovali od krytu ke krytu a tvořili fronty před pekárnami. David čekal ve frontě na cukr s tlukoucím srdcem; zdálo se, že nálety a ostřelování nikdy neskončí. Ceny za základní zboží se ztrojnásobily až zečtyřnásobily a zásoby jídla se tenčily. I když Eliahu dříve nahromadil nějaké zásoby rýže a cukru, brzy jim měly dojít. Sladká rýže se stala v rodině novým základním jídlem.

28. září 1939 se Varšava vzdala. Ve městě stále hořelo na pět set požárů. V posledních čtyřiadvaceti hodinách zemřelo více než tři tisíce lidí. Dříve zářivé město bylo zasypané popelem.

Několik dní po porážce vzal Eliahu Davida a jeho staršího syna Mošeho brzy ráno sledovat vítězný pochod Němců. David sledoval, jak muži pochodují za zvuků bubnů se samopaly přes ramena, jak vykopávají nohy jako jeden muž, pravá, levá, jak jejich kožené boty víří prach. Vojáci v přilbách jezdili na vysokých, dobře živených koních, salutovali Führerovi. Ten ani jednou neuhnul pohledem, pyšně sledoval své jednotky. Vlny obrněných vozidel, tanků a děl jely jedna za druhou, zatímco na nebi visela letadla. Poláci vše sledovali od postranní čáry.

Ty nikdo nepřemůže, řekl David.

Ale co tě nemá, odvětil Eliahu. Anglie je mocná. Vše ukáže až čas.

Mezitím měly zmizet šrapnely, skleněné střepy a rozbité budovy. To nejpatrnější násilí nebude tolik vidět. A začne nová fáze teroru.

Pro lidi, kteří o nikoho nepřišli, kteří neklopýtali o těla na zemi, jejichž domovy nebyly rozbity na padrť, se život v novém režimu rychle usadil a téměř se podobal normálu. Státní školy byly pro Židy uzavřeny, ale David se vrátil ke svému soukromému vyučování. A jeho otec se vrátil do práce.

David si všiml cedulí s nápisy v němčině a polštině adresovaných Židům: Budeme s vámi zacházet jako s ostatními Poláky, pokud přestanete šidit své sousedy, lhát a šířit vši a tyfus. Davida to mátlo. Neznal nikoho, kdo by měl vši, a nevěděl ani nic o šizení sousedů. Jak ale jedovaté útoky na Židy rostly, zůstával raději doma a ven chodil, jen když skutečně musel.

Ale dokonce ani ve vlastním bytě nebyli Židé v bezpečí. Členové SS se objevovali za dveřmi židovských obyvatel, aby jim zabavili nábytek. Prováděli u Židů doma namátkové noční zátahy. Namířili na ně pistolí a přikázali jim odevzdat peníze a šperky. Na sloupech a výlohách obchodů se objevily plakáty, jejichž smysl byl jasný: Židé jsou hrozbou pro veřejné zdraví. Do některých částí města byl zaveden omezený přístup. Různé parky, obchody a silnice byly najednou Židům zakázané. Na konci září byly označeny některé tramvaje nápisy POUZE PRO ŽIDY.

12. října 1940 se nově nainstalované tlampače na sloupech v ulicích probudily s burácející zprávou: Varšava bude rozdělena na tři části: německou, polskou a židovskou. Všichni obyvatelé kromě Němců se do konce měsíce musejí přestěhovat do určených částí města. Majetek, který neunesou, mají nechat na místě.

Bylo to třináct měsíců po Davidově bar micvě. Z Grand Theatre, kde s rodinou sedával uchvácen hudbou o deset let dříve, zbyly jen sutiny. Jeho sny o zpívání v opeře v Americe mu začaly připadat jako pohádka, nesplnitelné přání.

David tu svou nosil pyšně, se vzdorem.

Prodavači a obyvatelé varšavského ghetta, 1941

Table of Contents

I. část Ouvertura

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

II. část Árie

III. část Duet

IV. část Mezihra

V. část Cadenza