KOČKOVÁNÍ

HELENA HUNTING

Copyright © 2023 by Helena Hunting

Translation © Tereza Vojtíková, 2024

Original English title: A LOVE CATASTROPHE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-681-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-682-0 (mobi)

Pro prcka. Tvoje neobyčejná kreativita a neochvějný soucit mě inspirují na každém kroku.

KAPITOLA PRVNÍ

Panička na půjčení

Miles

„To jako fakt?“

Několik vteřin nevěřícně koukám na první doporučenou reklamu na svém počítači, než se odvážím na ni najet kurzorem myši. Trochu se obávám, že služba, kterou mi reklama nabízí, bude něco úplně jiného než to, co na mě po kliknutí vyskočí. Přimhouřím oči a očekávám to nejhorší.

Někdo však náhle zaklepe na dveře kanceláře, a já tak odkaz rozkliknu místo toho, abych stránku zavřel.

„Panička na půjčení?“ Naštěstí to není šéf. Je to jen můj nejlepší kamarád a kolega, Josh Halpern.

Otočím se na něj s vyvalenýma očima. „Hlasitěji by to nešlo? Myslím, že Tom na konci chodby tě přeslechl.“

Vkročí do místnosti a zavře za sebou dveře. Rozhlédne se kolem s pozdviženým obočím.

Kancelář je to malá, ale naštěstí je v ní malé okýnko. Vidět z něj můžete tak maximálně zeď protější budovy, nicméně otevřít jde, takže je to celkem fajn.

Navíc je to lepší než moje poslední práce. V té jsme suterén, kde jsme se třemi dalšími chlápky měli kancelář, s láskou nazývali kobka. Hned vedle byla prádelna, kde bylo pořád hlučno a ze které se linuly různé druhy zápachu. Pokud se zrovna nepralo, ale sušilo, tak tam zase bylo děsné vedro, ale aspoň pak všechno vonělo po aviváži.

„Hele, pokud nechceš, aby tě vyrazili už během prvního měsíce, tak bych na tyhle stránky v práci nelezl.“

„Je to stránka na hlídání koček, nic takového. Tam by mě ani nenapadlo jít přes firemní server.“

Tuhle práci mám díky Joshovi a vážně nerad bych mu způsobil nějaký malér. Nechat se vyhodit se mi taky moc nechce, když jsem ještě ani nemohl dokázat, že jsem pro tým opravdu přínosný. Blíží se sezóna NHL a já tady mám jakožto datový analytik na základě statistik hráčů sdělit vedení, kdy by měli koho nasadit, aby měli co nejlepší výsledky.

„Hlavně si dávej bacha,“ napomenul mě. „Jsi tady nový a osobní věci by sis měl řešit mimo pracovní dobu. Vedení to nemá moc rádo.“

Ukážu na instantní ramen na stole. „Mám obědovku, tak jsem si říkal, že to nevadí.“

„Aha. Ale však nemusíš obědvat tady.“

„To jo, ale potřeboval jsem si něco vyřídit, tak jsem si říkal, že to spojím.“

„A co přesně řešíš?“ Stoupne si vedle mě a nakloní se k monitoru s nechápavým výrazem v obličeji. „Tohle je fakt skutečný?“

„Rozhodně to tak vypadá.“ Na stránce je nespočet kočičích videí. V pozadí je nepřetržitě puštěný zvuk mňoukání, který člověku začne lézt na nervy asi tak za prvních pět sekund. Raději ho ztlumím.

„Co tady vlastně hledáš?“ Zakryje si rukou oči, protože po stránce v pětivteřinovém intervalu proletí gif s vesmírnou kočkou. Fakt se to nedá. „Hele, nemůžeš někam překliknout nebo něco? Ze všech těch efektů mě bolí hlava.“

Kliknu na ikonu sociálních sítí, která mě přesměruje jinam.

„Kitty Hartová? Sto tisíc sledujících? Tak se snad určitě nejmenuje,“ zamumlá Josh. „Určitě si tak říká jen kvůli těm kočkám.“ Sebere mi myš a začne rozklikávat jednotlivé fotky. Zneužití firemního počítače ho už, zdá se, vůbec netíží. Nedivím se, je to velmi divná, a přesto zajímavá internetová stránka. Na první fotce je samotná „Kitty“, která drží… světe, div se… koťátko. Malinké s plochým čumáčkem.

Kitty se široce usmívá do fotoaparátu a vypadá to, že ji vůbec netíží, že jí je kvůli úhlu, pro který se rozhodla, vidět do obou nosních dírek. I tak má však fotka sedm tisíc lajků a skoro čtyři sta komentářů. Valná většina z nich je plná komplimentů a smajlíků se srdíčky místo očí.

„A proč jí vlastně šmíruješ?“

„Nešmíruju, potřebuju najít někoho na hlídání kočky.“

„Vždyť máš psa,“ podotkne, jako bych snad zapomněl, že můj čtyřnohý přítel není zplozenec pekel.

„Ale máma má kocoura. Teď je v nemocnici a my zítra odjíždíme do Montrealu, tak musím najít někoho, kdo by se o toho gremlina postaral.“ Moje matka dovádí svými dotazy o Princi Francisovi zaměstnance nemocnice k šílenství a po mně se dožaduje nových informací prakticky jednou za hodinu.

„Ona tam pořád je?“ Josh si sedne na křeslo vedle mě. „Myslel jsem, že už je zdravá a ty ji jen kontroluješ. Je všechno v pohodě?“

S Joshem se kamarádím už od základky a ví toho o mé rodině hodně. „Taky jsem myslel, že to bude jen na pár dní, ale ještě jí dělají nějaké testy a myslí si prý, že by tam mohlo být něco víc než jen náměsíčnost.“ Začnu si mnout spánek, na kterém náhle ucítím nečekaný tlak. Mámu před třemi dny našla policie, jak se v pyžamu a pantoflích prochází uprostřed noci po ulici. Když jim nedokázala říct, kde bydlí, vzali ji do nemocnice, protože si asi mysleli, že na něčem jede.

„Proč jsi mi nic neřekl? Můžu ti nějak pomoct?“

S mámou se většinou vídám jen na narozeniny nebo větší svátky. Když jsem se chtěl stavit kdykoliv jindy, tak to buď na poslední chvíli zrušila, zapomněla na to, nebo to přesunula a zapomněla se se mnou domluvit na jiném datu.

Pravidelně jí volám a píšu, ale vždycky mi akorát vyčte, že jí nevolám častěji. Můžu jí volat jednou za týden, jednou za měsíc, nebo ob den, vždycky stejně nadělá, jako bych s ní nepromluvil roky. Během posledního roku mi přestávala zvedat telefony nebo odpovídat na zprávy a občas mě ignorovala i několik dní. Teprve poslední dobou začínám mít pocit, že to možná nebylo jen tak z rozmaru.

Od té doby, co je v nemocnici, mi volá i píše několikrát za den. „Před pár hodinami jsem mluvil s doktorem. Prý si ji tam chtějí nechat ještě na několik testů. Pořád to zpracovávám.“

Aby toho stresu s mámou v nemocnici nebylo málo, řekl mi dnes ráno na schůzi ředitel, že s nimi pojedu na nějaká utkání. Což je na jednu stranu fajn, protože budu moct ukázat, že tady k něčemu jsem, ale je to taky nečekaná komplikace, protože kvůli tomu nemůžu být tady a starat se o mámu a musím si najít někoho na hlídání psa a kocoura. Majitel týmu je dost staromódní a moc se mu nelíbí, že musí pracovat i se mnou. To Josh se za mě musel přimlouvat, aby mi dali šanci, a já proto ani jeho, ani tým nechci zklamat.

Je toho hodně. Nemůžu si vzít volno, abych se staral o mámu, rozhodně ne v téhle části sezóny.

„Jasně, chápu. Nemá máma nějaké kamarádky, které by jí tu kočku mohly pohlídat?“ poklepe Josh zamyšleně na opěrku křesla.

Pohrávám si s propiskou. „Má kolem sebe nějaké sousedy, ale jediní, kteří připadají v úvahu, jsou momentálně na šestitýdenní plavbě, takže to padá. A s sebou domů si tu věc přinést nemůžu.“ Pro mého psa, Wilfreda, by to byl určitě nepředstavitelný stres. Je to německá doga, ale nejspíš si myslí, že má rozměry pudla, jelikož mi chce neustále sedět v klíně. Navíc mámina kočka nemá dvakrát v lásce lidi, tak si dovolím tvrdit, že s ostatními zvířaty taky nebude dvakrát za dobře.

„Jasně, nevím, jak by se Wilfred snesl s kočkou. Občas umí být celkem teritoriální. Takže teda potřebuješ někoho na hlídání.“ Josh se znovu zadívá na obrazovku.

„Tahle holka je podle všeho nejlepší panička na půjčení, aspoň to tak tvrdí všechny místní stránky.“ Ať už panička na půjčení znamená cokoliv.

„Zopakuj to.“

„Co jako?“

Josh zvedne bradu a ušklíbne se. „Však ty víš.“

Protočím oči, ale usměju se. S debilními vtipy se teď vypořádám mnohem líp než s tím vším, co se týká mámy a kočky.

„No tak… Musí jí být jasné, jak to zní, ne?“ podotkne Josh.

„Hele, zkusím jí zavolat a uvidíme, jestli je to seriózní,“ vezmu do ruky mobil a odemknu ho.

Josh se přisune k počítači a trochu mě od něj odsune, aby se mohl dál dívat na její příspěvky. Já zatím vytočím číslo, dám hovor nahlas a nechám ho vyzvánět.

Už na druhé zazvonění hovor někdo přijme. „Kitty Hartová, Panička na půjčení. Vydržte, prosím!“ Její hlas je zvláštním způsobem zároveň energický a smyslný.

„Já bych jen…“

„No kdopak je moje hodná holka? A kdepak máš to chlupaté bříško? No tady, no tady!“

Zní trochu jako jazzová zpěvačka s lehce zastřeným hlasem, který jako by chtěl každou větu vyzpívat. Kouknu se na Joshe, ale jeho Kittyin hlas neohromil tak jako mě, vzhledem k tomu, že má co dělat, aby nevyprskl smíchy a nespadl ze židle. Přestanu si ho všímat.

„No kdopak je nejhodnější holčička na světě? Chtěla bys něco dobrého?“ V telefonu se ozve vzdálené zacinkání.

„Ehm, haló?“ Nechápu, co se právě děje.

„Ještě vteřinku!“ zavolá. „Tak a teď hezky popros.“

Netuším, jestli se snaží znít tak sexy schválně. Uslyším vzdálené zamňoukání a nějaký robotický hlas, ale nepostřehnu, co přesně říká.

Její hlas o pár oktáv klesne. „To je ale hodná holka. Teda! A jak hezky přede!“

Josh rukou naznačí, ať s hovorem přestanu, a sáhne po mobilu.

„Tak jo! Omlouvám se! Byla jsem právě uprostřed výcviku. Jak vám můžu pomoct?“

Plesknu ho po ruce a během toho úspěšně shodím mobil na zem.

„Haló?“ ozve se zpod mého stolu.

„Do prdele,“ zamumlám si, když se pro něj ohýbám.

„Hele, jestli mi budete jen nadávat a dejchat do telefonu, tak to típnu.“

„Se jí to asi stává často,“ utrousí Josh.

Bouchnu ho zezadu do lýtka a opět se zmocním svého telefonu. Napadlo mě sice totéž, ale o tenhle kontakt si nemůžu dovolit přijít. „Ne! Prosím, nezavěšujte!“

Snažím se vycouvat zpod stolu a praštím se u toho zespodu do klávesnice. „Au! Sakra. Pardon. Spadl mi mobil a já se ho snažil vyhrabat zpod stolu a praštil jsem se do hlavy o stůl, jak jsem pro něj lezl. Nezavěšujte, prosím.“

„Ale ne! Jste v pořádku?“ Zní, jako že se mnou vážně soucítí.

„Jo, v pohodě.“ Vyškrábu se zase na nohy zcela bez Joshovy pomoci, který si mne zadní část lýtka s debilním úsměvem na rtech.

„Tak to je dobře. Hrabání nezní jako moc záživná činnost, že ne, Bído? Ty taky nejsi moc na hrabání, viď? No jo, vždycky akorát někam zahrabeš sebe, nejlépe pod skříň, viď že jo?“ Ještě chvilku něco žvatlá a pak se z mobilu ozve něco, co by se dalo interpretovat jako pšíknutí. „A co byste rád, pane…“ Chvilku mi trvá, než mi dojde, že to už není mířeno na kočku, ale na mě.

„Vaše kočka se jmenuje Bída?“

„Jojo, má pak ještě sestřičku, ta je zase Nouze a… moment chvilku, tře se mi tu Bída s Nouzí. Holky, přestaňte se mi tu lízat!“ Ozve se další žvatlání a Joshův rukávem tlumený smích.

Bezeslovně mu zahrozím a on se zase trochu ovládne. Já mu teda sice nemám vůbec čím hrozit, jelikož Josh je opravdová korba a já… já vypadám spíš jako lehce vypracovaná verze Gumbyho.

„Haló? Jste tam ještě?“

„Jo. Jojo. Slyším vás.“

„A jak se vlastně jmenujete?“ Už zase přepnula do toho smyslného tónu.

„Miles.“ Odkašlu si. „Miles Thorn.“

„Zdravím, Milesi Thorne. Já jsem Kitty Hartová, Panička na půjčení. Pomůžu vám s jakýmkoliv problémem, který se týká vašich kočičích společníků. Co pro vás můžu udělat?“

Odmítám věřit tomu, že někdo může být v reálu takhle energický. Kouknu se na obrazovku, ze které se na mě usmívá Kitt Hartová ve svetru s leopardím vzorem, ladícími brýlemi a tričkem, na kterém stojí KOČKOMIL. Možná se pletu.

„Ehm… potřebuju, aby někdo pohlídal mamčinu kočku, když tady nebudu.“

„Chcete si připlatit i za noc, nebo bude stačit denní služba s krmením a pořádnou dávkou lásky?“

Josh udělá oplzlé gesto a já se natočím tak, abych na něj neviděl. „To s tou láskou… jakože to druhé. Stačí to krmení. S tou láskou asi nepochodíte.“ Přejedu si rukou po obličeji, vypnu reproduktor na mobilu a přiložím si ho k uchu. Joshův smích v pozadí mi vůbec nepomáhá. Tohle je ta nejdivnější konverzace, kterou jsem kdy s kým vedl, a to je co říct, protože jen rozhovory s matkou v posledních pár dnech byly vskutku vydatné.

„Ale všechny kočičky přece potřebují lásku, že jo, Bído? No ano!“

„Tady tahle… není zrovna nejmilejší.“ Říkám si, k čemu se to vlastně upisuju. Ale náš tým odjíždí už zítra večer a já si takhle brzo po nástupu do práce přece nebudu brát volno kvůli kočce. Mohl bych si pořídit boudu, nebo něco podobného, v čem bydlí kočky, ale kdybych měl Prince Francise chytat, schytal bych akorát hromadu škrábanců. A zakončit tenhle podělaný týden takovým tetanem by byla skvělá třešnička na dortu.

„Hmm. Tak já se s naším kamarádem nebo kamarádkou potkám a uvidím, co je na tom pravdy. Co vy na to? Kde se vy a vaše kočička nacházíte? Na jak dlouho budete chtít, abych se o ni postarala?“ zeptá se.

„V Terra Cottě, západně od Toronta. Budu pryč od čtvrtka do neděle.“

„No tam je úplně nádherně. A je to přímo tam, kde působím. Mrknu se vám do kalendáře.“ Zní to, jako by několikrát překlikla.

Ohlédnu se, abych viděl, co dělá Josh, a uvidím ho, jak kliká na fotky Kitty a prochází komentáře.

„Tak jo! Vypadá to, že máte štěstí. Určitě vám pomůžu. Máte čas dnes večer, že bych se stavila a podívala se, co by naše kočička potřebovala, zatímco se budete starat o matku? Což je mimochodem od vás moc hezké.“

„Ehm, no… “ Nevím, co na to říct, tak trochu zpanikařím, a nakonec ji neopravím. „Můžu dnes v šest.“

„Úžasné. Pošlete mi pak adresu esemeskou? A jak se ta kočička vlastně jmenuje?“

„Princ Francis,“ zamumlám.

„To zní vznešeně! Tak já už se moc těším, až Prince Francise večer potkám! Užijte si překrásné odpoledne, Milesi. Čauky mňauky!“ A s těmito slovy zavěsí.

KAPITOLA DVĚ

Královský pozdrav

Kitty

„Přestaň! Řekla jsem přestaň, Drobku!“ Stojíme každý na opačných stranách místnosti a dělí nás od sebe necelé čtyři metry. Což znamená, že ho nestihnu popadnout dřív, než si umane shodit z krbové římsy vázu s řezanými květinami. Naštěstí mám ještě jednu tajnou zbraň, která mi pomáhá krotit neposlušné kočky.

Drobek má svou oranžovo-bílou pracku nebezpečně napřaženou a lehce mu v ní cuká. Já mám jednu ruku v kapse, prsty připravené na spoušti. Musím tasit rychleji, než udeří. Vytáhnu z kapsy světle modrou vodní pistolku a tentokrát se mi povede ji nezachytit o vnitřek svetru. Oči se mu rozšíří a trochu couvne. Já mezitím přivřu jedno oko, zamířím a přímo mezi oči mu vpálím trochu studené vody.

Pobouřeně zamňouká a seskočí z římsy, přičemž úspěšně shodí zarámovaný obrázek a jeho ocas zavadí o vázu, která se pár velmi děsivých sekund viklá ze strany na stranu, než se zastaví a zůstane pevně stát. Nejdřív si oddechnu, ale vzápětí si povzdechnu, jelikož z vedlejšího pokoje se ozve rána.

Svou práci mám většinou velmi ráda, ale kočky, které se chovají jako splašení puberťáci, nemám zrovna v lásce. I když se dají přinutit ke stejnému typu společného chování.

Vyřítím se z obýváku do kuchyně a hrůzou se mi zatají dech, když si všimnu rozmlácených Bradavic na podlaze. Kousky stavebnice se válejí všude po podlaze. Jeden z Drobkových páníčků je blázen do lega a rád si z něho po večerech staví, zvlášť když má náročný den. Jeho poslední několikatýdenní projekt byly právě Bradavice. Je to velmi detailní komplex několika budov, který zabírá celý kuchyňský stůl. Tedy až na to, že Mrzimorská kolej je nyní v troskách.

Drobek se schovává za odpadkovým košem na druhém konci místnosti. Zamířím, ale je na mě moc rychlý. Začne pelášit chodbou pryč a vyhne se proudu vody, kterou jsem na něj vystříkla. Zasáhnu místo něj zeď.

S povzdechem vodní pistolku zase schovávám do kapsy a kouknu se na hodinky. Mám asi půl hodiny na to, abych to tu uklidila a dojela přes celé město navštívit nového kočičího klienta a jeho páníčka.

Ve snaze posbírat roztroušené kousky lega si kleknu na jedno koleno a ucítím, jak se mi kousek plastu nemilosrdně zaryje do masa. Pak se mi ještě třikrát podaří stoupnout na méně viditelné kousky, u čehož pokaždé bolestně vyjeknu. Na ostré drápky i zoubky jsem si nějak zvykla, ale šlápnout na lego je jiný level utrpení.

Drobek se opět zjeví ve dveřích, a když se ujistí, že ho už znova nepostříkám, otře se mi o nohy a omluvně zamňouká. Snaží se si to vyžehlit. Jak tu rozsáhlou destrukci, kterou způsobil, tak i bolest, kterou mi tím přivodil. Taky se mu povede na jeden kousek stoupnout. Zuřivě pak vykopne zadními prackami, aby se dílku zbavil. Poté si sedne, položí se na bok a začne si nebohou pracku olizovat. Pak se začne věnovat svému rozkroku.

„Drobku, to jsou ale nehorázné způsoby.“ Lehce do něj šťouchnu a on se na mě chvilku vyčítavě zadívá, jako bych mu svým sbíráním lega rušila jeho veledůležité lízání kulek.

Člověk se na něj ale nemůže dlouho zlobit. Dává tak najevo, že chce pozornost, a nelíbí se mu, když si ho nikdo nevšímá. Chápu ho. Samotu a nudu taky nemám nikterak v lásce. Zrovna nudy se s kočkami jako Drobek vůbec bát nemusím. Ale se samotou je to jiné, protože i když kolem sebe máme spoustu lidí a zvířat, které máme rádi, ne vždycky se nám podaří se té bolestivé prázdnotě vyhnout.

Jakmile dostanu veškeré lego zpátky na stůl, napíšu ještě e-mail Jeffovi, ve kterém mu tu nehodu popíšu, a jen doufám, že jsem posbírala všechny kousky. Na kuchyňskou linku postavím dva rozprašovače, aby Drobka nenapadlo vyskočit tam zpátky, chvilku se s ním pomazlím a dám mu večeři. Pamlsky tentokrát vynechávám, protože si je nezasloužil, a pak už za sebou zamknu.

O Drobka se zatím starám jen pár týdnů, takže ještě máme na čem pracovat. Zlepšení tam nějaké je, ale je to velmi pomalý proces.

Čtvrť, ve které žije, je poměrně nóbl. Je v ní spousta velkých domů s dlážděnými příjezdovými cestami a pečlivě a profesionálně udržovanými trávníky. Ulicí projíždí pár místních dětí na kole, které mi krátce zamávají na cestě do parku. Paní, co bydlí vedle Drobkových páníčků, právě přijíždí domů a já se musím přemáhat, abych neobrátila oči v sloup, když vystupuje ze svého Mercedesu SUV. Vždycky se obléká, jako by měla jít na pohřeb, a její nálada tomu odpovídá.

Otevře dveře auta, ze kterých vyskočí Rufus, její černý labrador. Přeběhne přes její zahradu na příjezdovou cestu Drobkova domu a míří přímo ke mně. Jazyk má vyplazený, vrtí ocasem a nadšeně štěká.

„Rufusi! K noze! Rufusi! K noze!“ zapiští jeho majitelka.

Rufus však její povely absolutně ignoruje. Což není nic nového. Už už na mě skáče, když k němu natáhnu ruku. „Neskákat, Rufusi!“

Sice se zastaví, ale zůstane na zadních a třikrát si poskočí, jako by se chtěl stát třetím králíkem z klobouku.

„Rufusi, sedni,“ zavelím.

Poslechne. Musím se ovládat, abych se neušklíbla, protože je mi jasné, že to, že mě poslouchá, dohání jeho majitelku k šílenství.

Jsem sice v srdci kočkomil, ale ve skutečnosti mám ráda všechna čtyřnohá zvířata. Teda až na ta, která by si na mě ráda smlsla.

„Tak je hodný Rufus. No hodný.“ Poškrábu ho za ušima a on u toho ocasem rytmicky bouchá o zem. „Takovou máš radost?“ zeptám se ho.

Jeho panička mezitím nasupeně zdolává vlastní příjezdovou cestu, její podpatky zlověstně klapou po chodníku, až nakonec dojde ke mně a k Rufusovi. „Nechápu, proč mě nikdy neposlouchá.“ Popadne Rufuse za obojek. „Tak pojď, jdeme domů.“

Řekla bych jí proč, ale když jsem se o to pokoušela naposled, tvářila se, jako že mi chce utrhnout hlavu, tak se jen usměju a pokrčím rameny.

Zatáhne za obojek jednou, dvakrát, třikrát, ale Rufus se nepohne ani o píď.

„Rufusi, jdeme!“ začíná brunátnět v obličeji.

Trochu se vzdálím, aby měli s Rufusem víc prostoru, ale Rufus se samozřejmě vydá za mnou. Nejspíš proto, že cítí pamlsky, které nosím v kapse. Nakonec se jí podaří ho odtáhnout pryč, ovšem jemu se do toho vůbec nechce. Během cesty se ještě třikrát zastaví a posadí se, než se jí povede ho odvléct na svoji příjezdovou cestu. A celou dobu u toho štěká.

Když nastoupím do auta, zadám novou adresu do své GPSky a podívám se na hodinky. Cesta zabere dvacet dva minut, takže tam budu lehce po šesté. Nesnáším, když někam dorazím pozdě, ke všemu ještě, když je to první setkání. Vytváří to špatný první dojem.

Napíšu panu Thornovi krátkou zprávu, aby o tom věděl, a vyrážím. Štěstí i semafory mi dnes přejí, a tak přijedu na danou adresu přesně v šest. Není to brzo, ale není to ani pozdě. Tahle čtvrť je o něco starší a usedlejší, domy tady vypadají o něco skromněji. Na ulici jsou vysázené starší stromy a chodník je na několika místech popraskaný. Zahrady jednotlivých domů vypadají různě. Některé jsou krásně udržované a na některých převládá plevel. Jeden z domů má dokonce falešný trávník místo skutečného. Řekla bych, že tam asi bydlí někdo starší.

Přijedu ke staršímu domku, co už má nejlepší léta za sebou. Žaluzie vypadají, že původně asi byly tmavě modré, ale nyní připomínají spíše modrošedou. Kdysi bílé obklady jsou dnes trochu zažloutlé. Zahradu už dlouho nikdo pořádně nevyplel a příjezdová cesta je na několika místech popraskaná. Na ní je zaparkovaný minimálně deset let starý buick.

Říkám si, kdo tady asi bydlí a jestli si pan Miles zjistil, kolik si účtuju, než mi zavolal. Moje ceny jsou férové, ale nerada o nich s někým diskutuju. Ne proto, že bych si myslela, že si nezasloužím dostat za svou práci zaplaceno, ale protože hodně lidem nedává smysl, jak si můžu něco vydělat tím, že lidem hlídám kočky. Velmi často se takhle diví lidi, co preferují psy. U těch chápou, když je někdo placený za venčení, ale už jim nejde do hlavy, že kočky přece potřebují stejnou míru pozornosti jako jejich emočně závislejší mazlíčci.

Kolem mě projede elegantní černé auto a zaparkuje na příjezdové cestě. Je celkem pěkné. Hádám, že i drahé. Zkontroluju se ve zpětném zrcátku a podívám se, jestli moje vlasy nevypadají úplně nemožně vzhledem k tomu, že jsem jela se staženými okny.

Pak ještě popadnu váleček na chlupy a rychle si jím přejedu po svetru a po hrudníku, vypnu motor, zhluboka se nadechnu a snažím se trochu povzbudit. „Kitty, dnes se budeš chovat jako člověk. Lidi a kočky jsou v podstatě totéž. Jen se usmívej, buď milá a nikoho nepokousej.“ Obrátím sama nad sebou oči v sloup. Se zvířaty mi to vždycky šlo mnohem líp než s lidmi. Zvířata od vás neočekávají, že budete excelovat v konverzaci. Ale i s lidmi to v menších dávkách zvládám. A koneckonců pracuju sama na sebe a s klienty konverzuju pravidelně, takže nebudu až tak společensky nemožná.

Obejdu auto a vidím, jak z protějšího vozu vystupuje muž. Jeho noha pevně přistane na dlážděné cestě. První věc, které si všimnu, jsou jeho černé vyleštěné boty. Z nich pak vyčnívají ponožky s motivy kostí a tlapiček. Tak on je na psy? Pak se zaměřím na jeho černé formální kalhoty. Když vystoupí z auta, prohlédnu si ho v celé jeho výšce.

Právě se věnuje něčemu na mobilu, díky čemuž mám prostor si ho ještě pořádně omrknout. A že se té příležitosti chopím s nadšením.

Má na sobě světle modrou košili a kravatu se vzorem binárního kódu. Všimnu si jeho ostře řezané čelisti, plných rtů a rovného nosu, na kterém má brýle s černými obroučkami. Tmavé vlasy má stylově sčesané na stranu. Když si to všechno spojím dohromady a uvidím ho před sebou celého, na chvíli mi vyschne v ústech.

Miles Thorn vypadá opravdu skvěle. Natolik skvěle, že se mi při tom pohledu vybavily béčkové romantické filmy a takové ty situace, kdy do někoho jakoby náhodou narazíte a upustíte všechno, co máte v ruce, jen abyste měli záminku k seznámení.

„Zdravím! Vy asi budete…“

Ani se na mě nepodívá a přeruší mě zdviženým ukazováčkem. Pak se ke mně natočí zády a zvedne si telefon k ústům. „Jsem teď ještě s tou paní na hlídání koček. Pak ti napíšu. Nebude to na dlouho.“

Jsem natolik zklamaná, že si prostě musel ubrat na přitažlivosti svým příšerným chováním, že úplně zapomenu na to, kam jdu. Zakopnu o obrubník, prohraju boj s gravitací a rozplácnu se na cestě jak dlouhá, tak široká. Kabelka mi vyletí z ruky, a jelikož ji nikdy pořádně nezavřu, všechno se z ní vysype.

„Ježiši. Jste v pořádku?“ Spatřím vedle sebe dvě naleštěné boty a ucítím pár silných rukou, které mě chytnou pod pažemi a pomohou mi zpátky na nohy.

Tak, hned si to zase vyžehlil. „V pohodě. Děkuju. Nejradši bych se propadla, ale v pohodě.“ Horko se mi vyšplhá po zadní straně krku a usadí se mi ve tvářích.

„Co se to stalo?“ Rozhlídne se kolem, jako by čekal, že se někde zjeví příčina mé nemotornosti.

„Nevšimla jsem si obrubníku.“ Bezděčně se dotknu svého spánku a uvědomím si, že mi chybí brýle. Bez nich toho moc nevidím. Sice to není tak hrozné, že bych neviděla někoho, kdo stojí přímo přede mnou, ale takové dopravní značky by už byly problém. „Ztratila jsem brýle.“

„Už je vidím.“ Poodstoupí a sehne se pro ně.

Nepodá mi je, ale chytne je tak, jako by mi je chtěl sám nasadit, podobně jako to dělával náš očař, když jsem byla malá. Trochu sebou cuknu a on mě místo toho dloubne jedním jejich koncem do tváře.

„Nevím, proč jsem to udělal. Tady.“ Zakroutí hlavou a rychle mi je podá.

Přitom se lehce dotknou naše konečky prstů. Je to zcela nevinný dotek, čiší z něj naše vzájemné rozpaky, ale i přes tu trapnost, kterou zažívám, nemůžu ignorovat pocit tepla, jenž mi začne proudit všemi končetinami, dokud mi nezůstane ležet v žaludku.

Ať tě ani nenapadne mít motýly v břiše kvůli nějakému hezounkovi s pochybnými způsoby, Kitty.

Úspěšně si brýle nasadím, u čehož se mi povede nevydloubnout si oko nebo spontánně nevzplanout, což považuju za úspěch. Na pravém sklíčku je nyní o pár škrábanců víc, ale není to nic, co by nemělo jít zaleštit.

Znovu se začne věnovat svému mobilu a zeptá se: „Nebudete mě za to žalovat nebo tak něco, že ne?“

„Co prosím?“

Strčí si mobil do kapsy. Jeho tváře s ostře řezanými lícními kostmi se lehce zbarvily do růžova. „Ale nic. Promiňte. Byl to náročný den. Jste v pořádku?“

„Je mi celkem trapně a nejradši bych celé tohle setkání začala znovu, ale kromě toho je mi fajn.“ Natáhnu k němu ruku a přeju si, abych měla víc pod kontrolou slova, co ze mě tak náhodně vypadávají, a doufám, že můžeme začít potřesením ruky zase od začátku.

„Jsem Kitty Hartová, vlastním firmu Panička na půjčení, výcvik a hlídání koček. Vy budete Miles Thorn.“

Chvilku jen zírá na mou dlaň a poté ji stiskne. Má dlouhé prsty s pečlivě udržovanými nehty. Na palci má malou skvrnku od propisky. „Pro vás jen Miles.“

Znovu mi ten zvláštní pocit z ruky přecestuje do zbytku těla, mozek mi na chvíli vypne a hormony ve mně začnou vřít jako na rozpálené plotně. Můj hlas zní najednou zvláštně zastřeně, když řeknu: „Těší mě, Milesi.“

Šibalsky se pousměje, možná proto, že mu dojde, jaký na mě má vliv, a stejně zastřeným hlasem řekne: „Těší mě, Kitty.“

Pustím jeho ruku a opět nás od sebe oddělí pár kroků. „Ještě si to všechno posbírám a hned se přijdu seznámit s Princem Francisem.“ Dřepnu si a začnu sbírat všechno, co má kabelka tak elegantně vyblila na cestu. Připadám si jako opilá vysokoškolačka, co si vyrazila za zábavou.

Miles tam chvilku postává a sleduje mě, ale pak si poupraví brýle a zamumlá: „Pomůžu vám.“

Nedokážu říct, jestli je stejně neohrabaný jako já, jestli je hrubý nebo jestli… to prostě moc neumí s lidmi. Lidi o mně vždycky říkali, že jsem svá, což je jen zdvořilejší způsob, jak říct, že jsem divná. Je mi jasné, že jezdit kolem v SUV, co vypadá jako kočka, s reklamou na Paničku na půjčení na boku není úplně normální. Ale já jsem za tu část své osobnosti tak nějak ráda. Proč musí být všichni nudně šediví, a ne trochu do strakata?

Rychle ze země posbírám rozsypané tampony, než si jich Miles všimne.

„Teda, vy máte ale hodně propisek.“ Sebere jich plnou hrst. „A balzámů na rty.“

„Člověk nemůže mít nikdy dostatečně hebké rty!“ vypadne ze mě a vzápětí si přeju, abych to nikdy neřekla.

Opět se mu trochu zvedne jeden z koutků a nakloní hlavu na stranu, jako by ten úšklebek sám o sobě něco vážil. „Hmm.“ Převrátí balzám na rty mezi prsty a zadívá se na něj. Je na něm reklama na knížku od jedné z mých oblíbených autorek. „Takový balzám jsem ještě neviděl. Chutná po mužích?“

Seberu mu ho z ruky a strčím si ho do kabelky, cítím, jak mi zase hoří tváře. Nevím, jestli ta poznámka byla myšlena v dobrém, nebo ne. „Mám ho z jednoho srazu knihomilů.“

„To vám na takových srazech dávají balzámy na rty s polonahými muži?“

„Na těch zaměřených na milostné romány ano.“ Poupravím si brýle na nose a seberu ze země pár rozházených kapesníků, včetně jednoho použitého, který musím později vyhodit.

„Oni se dělají srazy jenom pro milostné romány?“

„Jo. Chodí na ně tisíce lidí.“ A začínám znít defenzivně.

„Huh. To jsem netušil.“ Podá mi hrst propisek, z nichž většinu jsem taky získala na srazu jedné autorky, na kterém jsem byla před pár měsíci se svou sestrou Hattie.

Jakmile všechno posbíráme a má kabelka je opět plná, zamířím společně s Milesem ke dveřím domu. Veranda je malá, stojí na ní jen jedno houpací křeslo a jednoduchý stoleček. Na stolečku je zbídačená rostlina, která vypadá, že by opravdu potřebovala zalít.

Miles odemkne dveře, ale na chvilku zaváhá, než je otevře. „Jen abyste s tím počítala, moje máma spoustu věcí hromadí a já jsem tu ještě pořádně neuklidil.“

„To je v pořádku,“ usměju se a doufám, že ho tím uklidním. „Starám se o kočičky různých lidí.“

Pokývne hlavou, vezme za kliku a opatrně dveře otevře. Vstoupí dovnitř jako první a rozsvítí světlo, pak mi pokyne, abych šla za ním.

„Boty si klidně nechte,“ řekne, když se začnu zouvat.

„To je dobré.“

„Bude to tak jistější. Mamčin kocour je destruktivní malá potvora.“ Z jeho tónu to nevypadá, že je to přátelské označení.

„Chápu.“ Snažím se ho neodsuzovat za způsob, jakým toho kocourka neustále pomlouvá. Zlobí vždycky jen tehdy, když potřebují pozornost. Zarazí mě, když nikomu neohlásí náš příchod. „Uvidím se dnes i s vaší maminkou, když se budu seznamovat s kocourkem?“

Udělá pár kroků dopředu, abych mohla vejít do chodby. Vchod do domu je úzký, malá skříň napravo ode mě je plná bot a oblečení. Nalevo je pak malá komoda se spoustou novin, letáků a dopisů, kterých je tolik, že popadaly na zem. Na obálkách je jako adresátka uvedená Tabitha Thornová, což nejspíš bude jeho matka.

Miles zakroutí hlavou. „Ta je v nemocnici.“

„Jejda, to mě moc mrzí,“ natáhnu k němu ruku a lehce se dotknu jeho předloktí, ale hned ji zase stáhnu zpátky, protože se ještě neznáme tak dobře, abych na něj jen tak sahala. „To mi nedošlo.“

„Po telefonu jsem o tom nechtěl mluvit, protože to nešlo podat nijak hezky, tak jsem to nezmiňoval. Je v pořádku, ale vypadá to, že bude potřebovat lepší péči, než jakou má tady.“ Mávne rukou směrem k obýváku.

Teď se cítím hrozně, že jsem to vůbec vytahovala. Možná chce jen být zdvořilý, když říká, že je všechno v pořádku. Možná to v pořádku vůbec není a já tu situaci teď jenom zhoršuju. Možná proto byl tak neomalený. „To musí být těžké.“ Snažím se přijít na něco povzbudivého, ale zdá se, že můj mozek ztratil veškerou schopnost dávat dohromady myšlenky, natož aby z nich vytvořil nějaká slova útěchy.

Odkašle si. „Život, no. Nějak to vyřeším. Ale můžu vás seznámit s místním belzebubem, ať to máme za sebou. Musím stihnout jeden zápas.“

Nebo jsem možná měla pravdu a je to jen bezcitný parchant. Má mámu v nemocnici, a jeho zajímá akorát to, jestli stihne nějaký pitomý zápas. A tohle je už podruhé, co Prince Francise nějakým způsobem urazil. Rozhodně se o něm takhle nevyjadřuje v dobrém. Snažím se ho pochopit, ale jeho netrpělivost a tón nejsou ani trochu uklidňující.

Jdu s ním dál úzkou chodbou a projdu kolem schodů, které vedou, hádám, k ložnicím – i ty se skoro ztrácejí pod přívalem časopisů a krabic. Zatočíme doprava a já zalapám po dechu, když spatřím obývák.

„Jak vidíte, tak jsem s tím hromaděním nelhal.“ Miles pokyne bradou k velmi přeplněné místnosti a dá si ruce do kapes.

Pořádně si pokoj prohlédnu a můj pohled se zastaví na komodě na jejím pravém konci. Je v ní spousta porcelánových panenek ze začátku 19. století a mám pocit, že jejich oči jsou pořád upřené na mě, ať se pohnu kamkoliv.

Přemůžu nutkání se otřást a vkročím dál, abych mohla zanalyzovat zbytek místnosti. Na každé straně pokoje jsou dvě knihovny sahající až ke stropu. Jsou plné drobností a zarámovaných fotek. Mezi nimi je krb, na němž jsou dekorativní trpaslíci, a každý z nich symbolizuje jiný svátek nebo období. Jeden je vystrojen vánočně, další velikonočně, do jara, do léta a jeden z nich má klobouk se vzorem kanadské vlajky. Další je dokonce oblečený na Halloween.

A náhle ho spatřím. Obrys postavy, který nepatří trpaslíkovi, mezi zástupem vousatých figurek.

Nadšením popadnu Milese za paži. Nevím, co to do mě vjelo, ale můj objev mi udělal obrovskou radost. Jako kdybych na blešáku našla plakát své oblíbené kapely.

Mám takovou radost, že mu paži stisknu, a jsem náhle tak příjemně překvapená, jak je pevná, že mi nejspíš trvá moc dlouho, než ji pustím, protože jeho zrak se upře na místo, kde jsem se ho chytla. Rychle ruku stáhnu. „Vy jste neříkal, že Princ Francis je sphynx.“

„Huh?“ Miles vypadá zmateně.

„No že je Prince Francis spyhnx. Naháč.“

„A jo.“ Mimoděk si promne paži a odfrkne si.

Pomalu vykročím k Princi Francisovi, který mě obezřetně pozoruje ze svého místečka na krbu. Nakrčí čelo a v čumáku mu zacuká. „Nazdar, fešáku, no ty jsi stejně vznešený jako tvoje jméno,“ potichu zacukruju.

„Spíš vypadá jako oholené koule s očima,“ zamumlá Miles.

Otočím se na něj. „To je ale ošklivé! Vždyť je nádherný.“

Nevěřícně se na mě koukne. „Vždyť vypadá jako ti domácí skřítci z Harryho Pottera.“

Aha, takže Miles je tenhle typ člověka. Takový, co má rád jen chlupatá zvířátka a myslí si, že je díky tomu lepší než ostatní. Kousnu se do jazyka a neřeknu, co si o tom myslím. Přece jen má maminku v nemocnici. Lidé na podobné situace reagují různě. Ale i přesto lásku přece potřebují všechna zvířata.

Najednou uslyším, jak něco žuchne na zem, a oba se otočíme směrem ke krbu, ze kterého se skutálel trpaslík posetý slunečnicemi.

Princ Francis si olízne tlapku a nahlas zívne.

Nezaujatě se na něj kouknu. „Princi Francisi, to není hezké.“ Opět přikročím blíž a všimnu si, že na podlaze je všude kolem spousta obětí podobného kočičího rozmaru. Ne všechny svůj nedobrovolný akrobatický kousek přežily bez úhony.

Princ Francis nakloní hlavičku na stranu a vydá zvuk, který je něco mezi mňouknutím a vřísknutím. Taky nakloním hlavu na stranu a sáhnu si do kapsy. Vodní pistolka je pořád na svém místě.

„Nehýbat,“ varuju ho.

„Já nebo ten gremlin?“ zeptal se Miles.

Zamračím se. Už mě nebaví počítat, kolikrát Miles Prince Francise urazil, co jsme vkročili do domu. Není vůbec na kočky. Ani trochu.

„Vy.“

Princ Francis zvedne tlapku a ťukne do trpaslíka, který stojí vedle něj. Zkouší mě.

„Princi Francisi,“ řeknu varovně.

Když packu natáhne znovu, vytáhnu pistolku z kapsy.

„Co to sakra…?“

Než stihnu zamířit, skončím povalená na zemi.

KAPITOLA TŘI

Na Paničku na půjčení se neskáče

Miles

Než mi dojde, co vlastně dělám, skočím na Kitty a povalím ji na zem. Už tak to byl příšerný týden, a to je teprve úterý. To poslední, co teď potřebuju, je vysvětlovat vlastní matce, jejíž schopnost zpracovávat informace slábne každým dnem víc a víc, že její milovaný Princ Francis už není mezi námi, protože jsem na hlídání najal kočičí psychopatku, co ho prostě picla. Jenom proto, že shodil z krbu nějakého pitomého trpaslíka.

„Jste normální?! Nemůžete toho pošuka jen tak zastřelit!“ zakřičím na ni.

Ležíme oba na podlaze, mé tělo na jejím mnohem menším a jemnějším. Do pusy se mi dostaly její husté vlnité kaštanové vlasy. Držím ji pod sebou.

Zvedne ruku, ve které drží svou zbraň, a já ji té ženské vytrhnu, zatímco ona se snaží vyprostit zpod mně a zpod hřívy svých vlasů. „Do háje! Vždyť je to vodní pistolka!“

Význam jejích slov si začnu uvědomovat se stejným zděšením jako to, že jsem právě povalil ženu na zem.

Pustím ji, postavím se zpět na nohy a zůstanu zírat na světle modrou vodní pistolku, kterou držím v ruce. Voda z ní vytéká na podlahu, odpadla z ní zátka. Co se prvního dojmu týče, prohrávám na plné čáře. Navíc by se to dalo považovat za napadení.

Chystám se něco říct, ale kocour do toho hlasitě zaskučí, skočí z krbové římsy na stolek, kde uklouzne na hromádce časopisů, spadne na zem a začne pelášit chodbou.

Opravdu to není skvělý začátek. „Jak jsem měl jako vědět, že je to vodní pistolka?“ Nasadím na ni zátku a pohodím ji na pohovku, než se opět otočím ke Kitty, a teprve teď mě napadne podat jí ruku.

Probodne mě pohledem a mou ruku nepřijímá, místo toho se zvedne pomocí konferenčního stolku. „Vždyť je světle modrá!“

„To přece můžou být i pistole. Moje prateta Gerdie jednu takovou vyhrála na pouti, když jsem byl malý.“ Není to nejpraktičtější barva pro zbraň, protože dětem může připadat až moc lákavá, ale prateta Gerdie měla za to, že je velmi šik.

„Světle modrá pistole? To je…“ Kitty vypadá, že ji tato informace oprávněně znechutila, ale svůj jistě zajímavý názor nevyjádří. „A proč bych asi tak nosila zbraň, když se mám poprvé potkat s novou kočkou? To bych to hezky vymňoukla, kdyby mě napadlo střílet po kočkách, co se neumí chovat!“

Nevím, jestli jsem právě slyšel to, co si myslím, že jsem slyšel. „To možná, ale koho by nepřekvapilo, když z kapsy vytáhnete prostě něco, co střílí?“ Upravím si rukou vlasy a všimnu si, že Kitty zase chybí brýle. A zděsím se ještě víc, když si všimnu, že ve tváři nejen zčervenala, ale že má pravé líčko trochu spálené od koberce. Horší první dojem bych snad nemohl udělat, ani kdybych se snažil. Navíc se vážně musím dostat domů, abych mohl zkouknout ten zápas a udělat si poznámky. Kouč Davis má totiž trochu obavy o Parkera, našeho nového hráče, protože příští týden hrajeme proti Ottawě.

Parker O’Toole s námi začal hrát teprve tuhle sezónu, ale už teď to s ním vypadá dost slibně. Vyrůstal blízko místa, kam jsme s rodinou dřív často jezdívali k jezeru. Jako pro kluka z malého města je pro něj přeřazení do velkoměstského prostředí pořádný šok. Už jsme se párkrát bavili o naší společné slabosti pro máslové koláčky z obchodu v jeho rodném městě, jezdění na čtyřkolkách v létě a na skútrech v zimě.

Ale zhodnocení Parkerovy hry musí na chvilku stranou, protože si teď nemůžu dovolit přijít o hlídání. Náhradu bych už najít nestihl. Pořád na mě nevěřícně a podrážděně zírá. Oči má velké a svou barvou mi připomínají tmavý, sytě zelený les. Vlasy, které i předtím byly vlnité a husté, jsou nyní po mém útoku divoce rozcuchané.

Její horní ret je úzký a zahnutý, spodní je plný a nyní lehce našpulený. Nos má malý a roztomilý, bradu úzkou. Obličej ve tvaru srdce. Postavu má ladnou a ženskou, ale toho bych si teď vůbec neměl všímat, protože jsem ji před chvilkou strhnul k zemi. Když na ni budu zírat, budu vypadat nejen jako idiot, ale taky jako úchyl.

„Viděl jste mě vůbec?“ Ukáže na své nyní zmuchlané tričko s nápisem PANIČKA NA PŮJČENÍ a zapínací svetr s leopardím vzorem. „Já přece kočky miluju! Proč bych proboha chtěla nějakou zastřelit?“

Postřeh je to dobrý, ale ne, že by se mi to chtělo přiznat nahlas. „No, technicky jste po něm vystřelit chtěla.“

„Vodou, do háje!“ Ukáže na pistolku na gauči, ze které pořád ještě trochu vody uniká. Ve své světlemodré kráse je to zářný důkaz mé stupidity.

„I tak jsem byl v právu.“ Nevím, proč trvám na tom, že si svůj hrob vykopu ještě hlubší. Vím jen, že tady teď nechci být a že nemám čas na tohle ani na nic, co se týká kočky mé matky, která je mi věčnou osinou v zadku.

Nevěřícně a frustrovaně si povzdechne. Pak si zase klekne a snaží se najít brýle pod stolkem. Brýle, které jsem jí já srazil z obličeje. Když jsem ji povalil na zem.

„Omlouvám se,“ zamumlám konečně.

Zamručí a třískne se o stolek do hlavy, čímž z něj málem srazí přehršel vydřích sošek, které se naklání ze strany na stranu, ale nakonec zůstanou stát. Bohužel.

Kitty si stoupne a poupraví si brýle, aby jí hezky seděly na nose, prohrábne prsty vlasy a narovná si tričko.

Mohlo to celé proběhnout o dost líp. „Neměl jsem na vás tak skákat.“

„Příště vás budu varovat, než tu pistolku vytáhnu.“ Promne si loket.

Já si promnu zátylek a snažím se přijít na to, jak si ji udobřit. Možná je čas na upřímnost. „Mám doma psa. Na kočky moc nejsem.“

Na chvilku našpulí rty, na kterých se však za okamžik usadí lehce nucený úsměv. „Říkala jsem si, že budete na psy. Na kočky se musí trochu jinak.“

„Kočky jsou chlupatí malí psychopati… V tomhle případě je ještě nahej.“

Pozvedne jedno obočí.

Asi bych měl prostě držet zobák. Dám si ruce do kapes, protože nemám tušení, co s nimi dělat. Josh by se teď určitě řezal smíchy, kdyby mě viděl. S ženami mi to nikdy nešlo. Tuhle jsem dokonce pro jistotu sejmul.

„Jsou to nezávislí tvorové, ne psychopati. A vnímají negativní energii, což by vysvětlovalo, proč se před vámi schovává. Hádám, že je plachý vždycky, když přijdete, že?“

Vyčerpaně vydechnu, snažím se najít trpělivost a s troškou štěstí i slušné vychování. „Nejsem s ním v kontaktu natolik pravidelně, abych to věděl.“ Ještě tu ženskou vůbec neznám a potřebuju, aby se za mě postarala o tu nahatou noční můru. Kdybych jí řekl, že jsem byl u mámy naposled na Den matek, abych jí donesl nějaké květiny, asi mi to moc bodů nepřidá. Možná bych pak vypadal jako ještě větší kretén.

Pokývne hlavou a dál se nevyptává. „Víte, kde vaše matka schovává pamlsky pro Prince Francise? Určitě bychom si s ním rozuměli víc, když ho něčím nalákáme, než abychom ho dál uráželi.“

„Asi v kuchyni.“ Granule měl ve spíži, tak doufám, že pamlsky budou taky někde tam.

Vedu ji přes obývací pokoj a komentuju rozbité dekorace na podlaze. „Včera jsem neměl čas se stavit, tak to ho asi dost vzalo.“

„A jak dlouho už je vaše maminka v nemocnici?“ Kittyin hlas je jemný a lehce zastřený, jako by si potřebovala odkašlat.

„Pár dní. Doktoři si myslí, že by to mohla být počínající demence.“ To mi bylo řečeno teprve před pár hodinami, když jsem se stavil v nemocnici předtím, než jsem zašel sem. Díky tomu vnímám spoustu našich konverzací za poslední rok úplně jinak. Říkám si, že si všechny ty návštěvy a telefonáty možná opravdu nepamatovala. A cítím se kvůli tomu ještě víc jako kretén. „Upřímně nevím, jak dlouho tam bude. Navíc žiju ve městě, takže jezdit pořád sem a tam nepřipadá úplně v úvahu. Taky někdy musím i trochu cestovat kvůli práci.“ Kromě toho byla většina mých interakcí s Princem Francisem velmi nepříjemná, takže dělat pro něj víc než absolutní minimum není zrovna na seznamu mých priorit.

„Jasné. Říkal jste, že vás čeká nějaká cesta.“

Přikývnu. Tohle je lepší. Když se zaměřím na fakta, budu pak možná vypadat jako o něco menší idiot. „Budu pryč jen na pár dní, ale zkombinovat práci, péči o matku a kočku je trochu nad mé síly. Proto jsem vám zavolal.“

Už nevypadá tak přísně a na tváři se jí začíná objevovat soucitnější výraz. „To musí být náročné.“

Já mu přitom akorát vyklopil žrádlo do misky, když jsem se tu stavoval, a uklidil jsem po něm spoušť, co způsobil, a zase jel domů. A to jsem to udělal jen dvakrát. Přičemž podruhé je dnes.

Soudě podle její stránky se Kitty o kočky druhých stará s velkým nadšením, takže snad u Prince Francise pochodí líp než já.

Otevřu dveře do spižírny, odvrátím obličej a zvednu ruku, abych si mohl kýchnout do rukávu. „Zatracené alergie.“

„Zdravíčko,“ zamumlá Kitty.

Spustím paži opět k tělu a je mi trapně, když uvidím, kolik jídla má máma doma nasysleno. Žije sama, takže není žádný důvod k tomu, aby skladovala šest krabic cornflaků nebo deset sklenic burákového másla, přičemž půlka už je beztak prošlá. Ještě pár hodin zpátky jsem měl za to, že si vypěstovala závislost na slevách, ale možná zapomíná, co už má doma, a tak toho nakupuje zbytečně moc. Někdo by to tu měl vzít pěkně z gruntu, to je jasné. Netuším, kdy bych si na to měl najít čas. Už jen to, že tady jsem, není úplně fajn pocit. Na vyrůstání v tomhle domě nemám nejpříjemnější vzpomínky.

„Aaa, tady to máme,“ Kitty se protáhne kolem mě a letmý bezděčný kontakt s jejím tělem mě vytrhne z nechtěného zamyšlení. Vezme balíček pamlsků a dvě různé konzervy žrádla. „Víme, kterou z nich má Princ Francis radši?“

Pokrčím rameny. „Není to furt ten samý smrdutý hnus?“

Protočí oči v sloup. „Ne, ten samý smrdutý hnus to určitě není. Stejně jako lidi mají někdy radši hovězí než kuřecí nebo ryby, kočky to mají stejně. Mohl byste se na to maminky zeptat.“

„Jako jo, můžu to zkusit.“ Myslím, že si pamatuje, že má nějakou kočku, ale absolutně netuším, jestli si vzpomene, co ráda jí.

„Zkusíme tuhle a uvidíme, jak to půjde.“ Jednu z konzerv vrátí na místo a projde kolem mě. Na místě, kde stála, pak ještě chvilku cítím její parfém nebo možná mýdlo. Zavřu dveře do spížky a jdu za ní do kuchyně. Když jsem ty dveře naposledy nechal otevřené, udělil mi Princ Francis tvrdou lekci. Dostane se tak totiž ke všemu, co je v papírovém obalu. Prokousal se ke granulím a pak se jich tak přežral, až zvracel. Po celé kuchyni se pak jako hadi táhly cestičky z blitků a kočičího žrádla.

„Nejspíš jen vnímá váš negativní postoj.“ Plně se soustředí na kocoura, který se k ní pomalu přibližuje.

„No ty jsi mi ale fešák! Tak máš hezké bříško, no jo!“ zvolá nadšeně.

„Polštářků?“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola dvě

Kapitola tři