Ladislav Beran 

Jak přijít o vraha 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Ladislav Beran, 2013, 2024 

Obálka © Ivana Dudková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1685-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-1686-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

ZLOČIN Z LÁSKY 

To, že se dobří holubi rádi vracejí do míst, kde jim bylo dobře, je stará, léty osvědčená pravda. Stejně tak jako k lásce odjakživa patří nejen zamilovanost, ale i žárlivost. O obojím bych mohl coby bývalý člen pražské mordparty dlouho a poutavě vyprávět. Případů by se určitě našlo víc než dost. Ale začnu asi nejdřív něčím o sobě. Jmenuji se Michal Moudrý. Narodil jsem se v Písku, kde jsem studoval na gymnáziu, a protože můj děda byl pražský prvorepublikový četník, zřejmě se u mě časem objevily geny, které mě krátce po vojně přivedly do řad strážců zákona. Bez takzvané tlačenky, zato přes ulici, na níž jsem prošoupal nejedny služební polobotky, jsem se propracoval až na kriminálku. A měl jsem to štěstí, že jsem po deseti letech skončil v mordpartě zkušeného kriminalisty majora Bubáka. Na ta léta vzpomínám rád.

Je ale taky pravda, že když jsem se krátce po revoluci rozhodl, že to u policie v Praze zabalím, měl jsem k tomu dost závažných důvodů. Zmíním jen jeden, který mě doslova nadzvedl, a bylo rozhodnuto. To když jsem si šel koupit do obchodu se zbraněmi novou osmatřicítku Special a vedle mne si kupoval darebák, kterého jsem dvakrát zavíral za loupežné přepadení, revolver Manurhin MR-96 a k tomu čtyři krabice nábojů ráže 9 mm. Suverénně vysázel na stůl šestatřicet tisíc a ještě mu v peněžence jednou tolik zbylo. Řekl jsem si: Michale, dost! U vyzbrojování darebáků, byť panem prezidentem amnestovaných, nemusíš zrovna asistovat! A ještě ten den jsem položil před majora Bubáka služebák a služební zbraň.

V té době jsem nebyl zřejmě sám, ale asi jsem byl opravdu jediný, kdo si za peníze, tzv. odchodné, koupil poblíž Protivína, kde se říká Na Medenici, více než stoletou chalupu. Ta Medenice mi, pravda, učarovala. Jak jsem měl u mé nové šéfové, advokátky Šarlákové, jen trochu volna, tak jsem chalupařil.

A protože jsem jezdil z Prahy přes Písek, nevynechal jsem nikdy návštěvu známé písecké restaurace U Reinerů, kde jsem se scházel s partou kamarádů ze školy. Tentokrát jsem dorazil do Písku o jedné francouzské holi a s dvojitým balením penicilinu. K obojímu jsem přišel dost snadno. Při odchodu z kanceláře jsem si na posledním schodu vyvrtnul kotník, takže jsem dostal na pravou nohu fešáckou ortézu. A protože mě už dva dny pořádně škrábalo v krku, zašel jsem si pro změnu k doktorce Hubáčkové, která mi řekla, že mám angínu jako prase, a napsala mi antibiotika. Doporučila mi i postel s trochou toho tělesného tepla, na které jsem ale rezignoval, neboť jsem na nějaké skotačení v posteli s takovým handicapem neměl ani pomyšlení.

Právě tady U Reinerů mě kolem šesté odpolední zastihla zpráva o protivínské tragédii, o které už v té době věděl v téhle zemi kdekdo. Vyjma mě. Připadal jsem si fakt trapně. Jedinou přijatelnou omluvou bylo to, že i já jsem se stal před týdnem obětí zločinu, když mi nějaký hajzl před domem ukradl z auta rádio, které jsem navíc dostal při odchodu z kriminálky od kamarádů z mordparty. Zkrátka už týden jsem byl bez autorádia, tudíž bez informací. To, že to mají dva mladí policajti za sebou a třetího se snaží doktoři v českobudějovické nemocnici udržet při životě, mě pořádně vzalo a nebylo divu, že se debata u stolu, díky kapitánu Kalinovi z písecké kriminálky, točila kolem mordů na Písecku. Kalina, který už na písecké kriminálce něco pamatoval a v Protivíně přišel v noci o kolegu ze sousední kanceláře, začal ty tragédie vypočítávat a došel s protivínskou dvojvraždou k číslu šestadvacet. Od roku sedmdesát moc ošklivé číslo.

To už se tu do hovoru zapojili další stolovníci, kteří postupně přicházeli na šestou coby štamgasti. Takže po fotografu Žofkovi se tu objevil redaktor místního plátku Havlena a profesor češtiny v. v. Mourek, krátce nato přibyl můj spolužák z gymplu patolog doktor Hanzl a všichni netrpělivě čekali na známého glosátora „akademika“ Gotlieba, ale taky na doktora Pince, gynekologa, jehož časté hlasité povzdechnutí „zlatý prciny“ nemohlo u stolu nikdy chybět.

Když se pár hodin po noční tragédii v Protivíně začaly v médiích objevovat různé nejasnosti, které vytvářely pochopitelně různé spekulace, došlo mi, že vyšetřování této tragédie nebude nijak jednoduché a na definitivní ukončení případu si nějakou dobu počkáme. To, že se ten večer ze všech, co byli u stolu, stali kriminalisté, je pravda. Všichni do jednoho se shodli na tom, že v Protivíně se zřejmě vraždilo v afektu a že tam určitou roli hrála, tak jak už to v lásce chodí, žárlivost.

Nebyl by to gymnazijní profesor češtiny a dějepisu v. v. Mourek, aby si k případu neřekl své. Rukou si zjednal u stolu klid, tak jak to uměl ve škole, a chtě nechtě jsme si ho museli všichni u stolu vyslechnout.

„Vážení, dovolte krátký exkurz. To, že k lásce odjakživa patří i žárlivost, to se dá vysledovat už v hodně dávné historii. Těch příkladů bych mohl uvést několik. Nebudu chodit daleko a zůstanu ve staré dobré Anglii,“ upil piva, otřel si kapesníkem prošedivělý plnovous, a když zjistil pozornost posluchačů u stolu, pokračoval: „Stará dobrá Anglie má svého Williama Shakespeara, který uměl napsat takový krásný tragický příběh. Je o černém Maurovi a jeho Desdemoně. Othello si blbě nechal nakukat od proradného Jaga, že mu je Desdemoa nevěrná s Cassiem a ve vzteku jí přidržel její bělostný krček dýl, než bylo zdrávo. Když zjistil svůj příšerný omyl, tak to, pravda, vyřešil dýkou, ale nikomu tím už nepomohl,“ nechal si profesor zapálit od patologa Hanzla doutník, a teprve když se mu doutník pořádně rozhořel, pokračoval. „A tím se dostává zločin, který byl spáchán z chorobné žárlivosti, do análů kriminalistiky. Mám pravdu, pane kolego?“ obrátil se profesor na Kalinu, kapitána z písecké kriminálky, který byl v tu chvíli tak trochu duchem nepřítomen, protože pořád nemohl uvěřit tomu, že v noci přišel o kolegu z práce. „Jak to vlastně tenkrát bylo u toho Zátavskýho mostu? Byl to zločin z lásky, nebo nešťastná náhoda? Zpočátku v tom přece nebylo moc jasno. Měla v tom guláš kriminálka, nebo jen páni novináři?“ zavadil Mourek pohledem o redaktora Havlenu, který se právě začal prát s grilovaným kolenem na prkénku a tvářil se, že na něho ta otázka vůbec nemíří.

Kalina s odpovědí Mourkovi chvíli otálel, ale nakonec se přece jen nechal přemluvit. Objednal si k tomu ale další malé pivo, protože on tady pil zásadně malé, a jen co smočil rty a zapálil si cigaretu, vrátil se ve vzpomínkách do roku devadesát dva. „Vím určitě, že to byla neděle a byl to začátek dubna. Na takový případy, jak byl tenhle, se jen tak nezapomíná. Byl totiž zvláštní v tom, že jak pachatel, tak jeho oběť chtěli z policajtů udělat pěkný voly. Tak u pachatele se to dá i pochopit. Ten zapírá a kličkuje, ale u oběti…? Když převzali doktoři na chirurgii Vlachovou, tak ta jim a později i nám tvrdila, že když šla po mostě, tak ucítila, že ji něco štíplo do zadku. Když zjistila, že to není klíště a že jí něco smáčí spodní kaťata, došlo prej jí, že ji asi někdo střelil. Přesto ale došla, no došla, dobelhala se k bejvalýmu manželovi na chatu a ten ji odvez do nemocnice.“

„Záhada ovšem byla, kdo střílel a odkud. Ale hlavně vám tenkrát chyběl od začátku motiv, ne?“ nevydržel to redaktor Havlena, který se konečně dopracoval k libovému masu a nechtěl si nechat ujít pointu případu, který byl nakonec řešen jako pokus vraždy.

„Vydrž, redaktorskej. Chci jen říct, že se v podstatě potvrdila známá kriminalistická pravda, že žádnej zločin není dokonalej. Tenhle samozřejmě nebyl výjimkou. Pachatel se nakonec usvědčil sám,“ nabodl Kalina na vidličku kousek libového masa a začal ho nabízet u stolu.

Profesor Mourek neodolal a Kalina dostal přivřením očí velkou pochvalu. „Pravdu má profesor, že ze začátku nám, a nejen nám, hlavně krajskýmu technikovi, případ pěkně zamotal hlavu. Nezbylo totiž nic jiného než vycházet z výpovědi Vlachový, která pořád tvrdila a přesvědčivě trvala na tom, že výstřel musel vyjít z borového lesíku, který je kousek nad mostem. Zmínila se dokonce o mysliveckým posedu, který se nakonec v těchto místech opravdu našel. Ovšem bez nábojnice,“ přerušil Kalina svou řeč a pro změnu on si vychutnal špalík masa, který si obalil v hromádce čerstvého křenu. Teprve když zvládl s dost velkým přemáháním jeho chuť a utřel si slzy z očí, pokračoval. „Prošmejdilo se to tam všechno kolem posedu s minohledačkou, ale nikde nic. Musím přiznat, že jsme zpočátku opravdu uvažovali o myslivci. Nakonec, stává se ledacos,“ zapil Kalina první sousto, když se u stolu objevila číšnice „Sněhurka“ a jen tak mimochodem prohlásila, že v kuchyni zbývají už jen tři porce grilovaného kolena. Okamžitě a ochotně se u stolu zvedly tři ruce a ke Kalinovi se v tom okamžiku přidal profesor Mourek, patolog Hanzl a doktor milující prciny, Fanda Pinc. „Akademik“ Gotlieb ostrouhal, protože ho v době objednávky zaujala asi tak padesátiletá prsatá úřednice ze Spořitelny, na které mohl oči nechat. „Kde jsem to přestal?“ hodil Kalina okem po zrzavé úřednici od hypoték a vrátil se k tématu hovoru. „Jo, štěstí bylo, že na případu dělaly nezávisle dvě party. Ta druhá parta se začala motat kolem bejvalýho manžela postřelený a netrvalo dlouho a právě na tý jeho chatě začaly lézt v případu zajímavý a hlavně konkrétní poznatky.“

„A tam už se opravdu střílelo,“ připomněl se s plnou pusou redaktor Havlena a Kalina mu dal za pravdu.

„Pravda, jen do hranice dřeva za chatou, ale to už krajskýho technika moc potěšilo, protože z hranice dřeva doloval jednu kulku za druhou a sbíral po zemi prázdné patrony. A co bylo zajímavý? Technik vydoloval z hranice kulky stejný ráže, jakou si přinesla Vlachová v zadku do nemocnice. Ráže sedm pětašedesát.“

„A to už bylo, milý cliftone, jiný kafe. Mám pravdu?“ ozval se znovu redaktor Havlena a vypreparoval si z kolena pěkně křupavou kůži. Jen co ji dal do pusy, ozvalo se chrust chrust a to už se u stolu objevila servírka Sněhurka s platem tří voňavých prkének.

„A jelo se pro Vlacha, ne?“ osmělil se profesor Mourek, který si na moment zahrál na kriminalistu. Kapitán Kalina ho však nepotěšil.

„Nejelo, pane profesore. Nejelo. Ještě ne. Ale jelo se fofrem do nemocnice za Vlachovou. Tý mezitím zaplaťpánbůh došlo, že bude lepší kápnout božskou, a bylo na ní vidět, že nás ráda vidí,“ objednal si Kalina u Sněhurky další „dětský“ a prstem jí ukázal na křen, kterého měl málo. „Pravda, zpočátku nevěděla, jak do toho, a lezlo to z ní jak z chlupatý deky, ale hlavně už to nebyla pohádka ovčí babičky. To mohlo bejt až tak někdy kolem oběda, protože k tomu postřelení došlo den předtím ve večerních hodinách. Ráno se totiž dost dlouho čekalo na technika z Budějc a potom se dost dlouho blblo s tou minohledačkou u posedu, takže z tý nemocnice se vlastně jelo pro pachatele…“

„Pro Vlacha,“ dočkal se konečně profesor Mourek.

„Ano, pane profesore, právě pro něho. Jelo se do jedný zahrádkářský kolonie k Tálínu, kde zátavskej střelec právě zasklíval skleník.“

„Už ho nedodělal,“ připomněl se redaktor Havlena a kývl na profesora, jestli bude tu propečenou kůžičku z kolena. Byla to bleskurychlá výměna. Redaktor si odřízl propečenou kůži a odkrojil profesorovi kus libového masa.

„Ale to bylo dost nebezpečné, pane kolego,“ projevil účast profesor a bylo na něm vidět, že má v případu jasno.

„Bylo to o hubu, pane profesore. Nikdo z kluků v tý době nevěděl, jestli Vlach u sebe nemá tu bouchačku. I když Vlachová tuším říkala, že když jeli do nemocnice, zastavovali na mostě, a že si myslí, že její bejvalej vyhodil tu bouchačku z auta do řeky. Ale opravdu ji tam hodil?“ znejistěl všechny Kalina, ale vzápětí to vylepšil. „Nakonec to všechno dopadlo a Vlacha sbalili v tom nejlepším.“

„Ještě nám, Kalino, řekněte, že se vám v tom autě hned přiznal?“ zapochyboval doktor Pinc.

„Nepřiznal. Cestou do Písku byl jak zařezanej, i když musel tušit, že pozvání na kriminálku není v jeho případě ta dobrá adresa. Nakonec to vzdal, když se mu to všechno naservírovalo. Co mu zbejvalo…“ chtěl Kalina skončit a začal se věnovat stydnoucí dobrotě na prkénku.

Profesor Mourek se ale jen tak nedal. „A kde a odkud se vlastně střílelo, pane kapitáne? Na té chatě? Myslím do prdelky milostivé paní.“

„Střílelo se, profesore, kousek od mostu. Tam se taky našly všechny vystřelený nábojnice. Bylo jich celkem šest. Při tom množství vystřelených nábojů měla ta Vlachová vlastně děsnou kliku, že si jen jeden z nich našel cíl. Opravdu musel při ní stát anděl strážnej, že tu kanonádu přežila. Abych řek pravdu, mně do dnešní doby stejně není dost věcí jasnejch…,“ nedořekl Kalina myšlenku a hned se toho skoro současně chytili všichni u stolu. „Pořád mi není jasný, proč ta Vlachová tam do těch míst ten den k večeru šla. Pak je tu ta pitomá náhoda, že se tam objeví on. Jede kolem ní s trabantem, náhodou má v autě pistoli ilegálně drženou. Dokonce má u sebe takovouhle kudlu,“ naznačil Kalina délku nože, ale to už pokračoval redaktor Havlena.

„Nezapomeň, že když ji postřelil a jelo kolem auto, že ji stáh do příkopu a vyhrožoval jí, že ji bodne do břicha, jestli bude křičet. Pak ji vozí skoro hodinu jako medvěda v autě a chce po ní, aby ho zastřelila, že bez ní nemůže žít. Prostě příšernej, přímo hororovej úlet!“

„A nakonec ji zaveze k sobě na chatu, kde je jeho nová přítelkyně, která podle mě zachránila Vlachový život, když ho přemluvila, aby ji zavezl do nemocnice, jinak že umře. Scházelo málo a mohla vykrvácet,“ konstatoval Kalina, ale to už se ozval opět profesor Mourek.

„V podstatě ta nová známá Vlacha měla vlastně kliku, protože na vraždu se, pánové, vztahuje ohlašovací občanská povinnost. A to já, vážení, jako čtenář detektivek a krimi moc dobře vím,“ zabouchal si Mourek na prsa, jen to zadunělo, a Kalina mu dal mrknutím oka za pravdu.

„Ovšem ten případ tímhle jen tak neskončil. Neměli jste přece pořád tu bouchačku, o který Vlach tvrdil, že když vez svou bejvalku do nemocnice, že ji vyhodil z mostu do řeky,“ musel si říct své k případu redaktor Havlena a kapitán Kalina na to pokýval hlavou.

„Tak ta se pak našla. Nakonec to byl předmět doličnej. Ale to bylo až při vyšetřovacím pokusu, když byl Vlach přivezenej z vazby a za přítomnosti balistika z Budějc se prováděl vyšetřovací pokus. U toho jsi přece byl,“ ukázal Kalina nožem na redaktora Havlenu.

„Balistik dal Vlachovi do ruky předmět o váze pistole a Vlach ten předmět vyhodil na mostě z auta do řeky. Teprve pak přišli ke slovu dva policejní potápěči z Písku, dva z Poříčního oddělení až ze Slap, a dole v řece začala pro ty kluky opravdu piplavá práce. Měli smůlu, že Otava šla zrovna nahoru a v těchhle místech je proud jako hrom, takže se museli přivázat na lana k pilíři mostu a začali prohledávat dno řeky. Tu zbraň našli asi tak patnáct metrů po proudu od mostu. A byla tak rezavá, že balistik vůbec nevěřil tomu, že našli tu pravou. Ale byla to ona. Balistická expertíza to potvrdila,“ objednal Kalina u kolemjdoucí Sněhurky pro všechny u stolu fernety a najednou se ťukl prstem do čela.

„Teď si vlastně vybavuju, že ti kluci měli s sebou speciální silnej magnet, kterej si tu bouchačku ve vodě sám vyhledal. No jo, tak to bylo. A nebylo to vlastně všechno. Byla přitom jedna pikantnost, která se může stát jen u policie. Jeden náš potápěč tam ztratil díky silnýmu proudu jednu ploutev a vnitro na něm chtělo uhradit skoro dva tisíce. To jsem si, vážení, nevymyslel, to je z policejního života. Přitom ti kluci tam byli ve vodě skoro čtyry hodiny a zkusili zimy až až. Vždyť byl duben,“ rozhodil kapitán Kalina ruce a profesor Mourek to vzal jako tečku.

Stejně mu to ale nedalo a zeptal se na to hlavní, co v příběhu chybělo, na motiv. „Kalino, pokus vraždy je pokus vraždy. Ten Vlach pak u soudu přiznal, že chtěl tu svoji bejvalku opravdu zabít? Je pravda, že nestřílel jen jednou. Že by opravdu vražda z lásky? Proč ne. Ten černej Maur vlastně taky…,“ nedořekl Mourek větu, když se u stolu objevila usměvavá Sněhurka a postavila před každého jednoho ferneta.

Přiznám se, že jsem chvíli váhal, zda mám svůj kalíšek pozvednout, pak jsem ale uslyšel od Kaliny: „Tak na památku kolegů v Protivíně.“ Ani chvíli jsem nezaváhal a připil jsem si se všemi. Na chalupu na Medenici jsem sice ten den už nedojel, ale vyspal jsem se slušně v pokojíku u profesora Mourka, kde na mě vždycky dýchla třicátá léta minulého století.

POPELČINY STŘEVÍČKY 

Za těch skoro osmadvacet let v policejních službách, z toho více než dvacet let na kriminálce, jsem byl dost opotřebovaný. Jako pneumatika. Všude zakulacený a hlaďoučký, takže jsem zažíval i chvíle, kdy to se mnou všelijak nebezpečně klouzalo. Už při sebemenším smyku hrozil mým končetinám úraz, a nejen jim. Abych nepokoušel osud a policejní štěstí, jednoho krásného dne jsem se rozhodl, že na kriminálce skončím. Pravda, nikdo tomu moc nevěřil, ale udělal jsem to a ohlásil jsem přestup do civilu.

Tomu, že jsem skončil zrovna v advokacii, pomohla tak trochu nejen náhoda, ale taky já sám. To je ale na dlouhé vyprávění a tím nebudu zatěžovat. Zkrátka a dobře – udělal jsem ze sebe dobrovolně policejního radu kriminální služby v. v. a stal jsem se tak ze dne na den asistentem jedné známé prosperující advokátní kanceláře. Pro bývalého kriminalistu to nebylo nic těžkého a hlavně nic nebezpečného. Zkušeností z kriminálky jsem měl až až, papír z právnického minima jsem měl v kapse už nějaký pátek, a tak ta práce, kterou jsem dostával od své nové šéfové, byla hračka. Sledoval jsem zanášející paničky začínajících dravých podnikatelů, kteří na své polovičky neměli při tom hamounění majetku čas, a taky jsem sháněl po hospodách a kde se dalo reference o konkurentech firem, které nám za to královsky platily.

Neměl jsem se špatně. I když, proč bych to nepřiznal, po kriminálce se mi dost stýskalo. Chyběla mi nejen ta skvělá parta, její humor, ale i kontakty s lidmi od jiných kriminálek. Najednou jsem byl na všechno sám a musel jsem se ve všem spolehnout jen a jen na sebe.

V době, kdy jsem se přinatrefil k prvnímu většímu případu, který mi moje nová šéfová, doktorka Šarláková, svěřila, jsem měl docela slušně našlápnuto v případu nevěry jisté mladé paní továrníkové, která se dost často v týdnu zapomínala v jednom propůjčeném bytě na Ořechovce s nevlastním synem. Pikantní ovšem na tom bylo, že to byla vlastně její první láska ze školy, takže se dá snadno dovodit, že jejímu manželovi bylo tím pádem o hodně a hodně víc. Tenhle případ, který leccos sliboval, musel jít zkrátka na chvíli k ledu, protože se objevil nový, závažnější – případ Sabina Čulíková – a ten měl přednost.

O pohřešované Sabině Čulíkové jsem se dozvěděl až po pěti měsících od jejího zmizení a už od začátku to bylo pěkně zamotané. Málo informací, případem jsem se od začátku prokousával opravdu ztěžka, protože ten, kdo měl mluvit, nemluvil. Kdo mluvit neměl, nakecal toho tolik, že se v tom jeden těžko vyznal. Od samotného začátku byly vyšetřovací verze postavené spíš na dohadech a spekulacích. Nikde nic konkrétního.

Ale popořádku. Abych příliš nezmechovatěl, odjel jsem z chalupy v jižních Čechách na pár dnů do Prahy. Bohužel už týden na mne útočila pořádná chřipka.

Vyloženě jsem s ní prohrával na body. Bolela mě příšerně hlava, klouby se ozývaly, jen co jsem se pohnul, a nohy jsem při chůzi tahal jako z medu. Přitom horečka se střídala s pořádnou zimnicí. Zkrátka, bolel mě celý Moudrý. A tak jsem se povaloval doma v posteli a cpal se vitamíny jako mamut. Zrovna když jsem se chystal, že se opět uložím do postele, zazvonil mi málem u hlavy telefon.

„Prosím,“ ohlásil jsem se do telefonu, který byl neslušně němý a probudil se až po hodné chvíli.

„Promiňte, mně spadly brejle,“ ozval se provinile ženský hlas, podle mě z velké dálky. To však už za pár minut nebyla vůbec pravda.

„Přejete si?“ zatroubil jsem s kapesníkem do telefonu, což muselo vypadat ne zrovna moc společensky, ale pořádná rýma se bez kapesníku prostě neobejde.

„Potřebuji s vámi mluvit. Jste pan doktor Moudrý?“

„Doktor nejsem a nikdy jsem nebyl. Ale Moudrý, to jsem. Od narození,“ přiznal jsem do telefonu neznámé ženě, kterou jsem však zřejmě nijak nepřesvědčil.

„Pan Kuboušek ale říkal, že prý jste doktor,“ huhlalo to někde v dáli nesměle do telefonu a vzápětí nato se v něm ozvalo táhlé troubení. Do kapesníku.

„Moment, myslíte teď pana Kubouška, lékaře všech starých aut, nebo Kubouška, lékaře práv a taky policejního radu?“ ujistil jsem se raději hned na začátku a okamžitě jsem dostal chuť na slivovici „Kuboušovku“, která neměla padesát kilometrů okolo Mikulůvky konkurenci.

„Jo, právě toho. Mám vás pozdravovat a taky…“

„Za pozdrav moc děkuju a vás trápí co?“ předešel jsem dalším zbytečným otázkám.

„Teď zrovna rýma. Ale jinak se mi ztratila sestra. Odjela na práci do Německa. Skoro před půl rokem.“

„No jo, tam než se člověk chytí, to chvíli trvá,“ vzpomněl jsem si na těžké začátky svého kamaráda, který tam emigroval v osmašedesátém, ale to už jsem se nedostal pořádně ke slovu. Hovořila jen žena, která začala líčit jednu česko-německou love story, co začala před půl rokem na Kampě, poblíž domu Jana Wericha.

„Pan Kuboušek je spolužák mé matky a říkal, že jediný, kdo v tom může venku něco udělat, jste vy. A taky mi dal tohle vaše telefonní číslo.“

„Proboha, ale to přece není jednoduchý. Já už nejsem na kriminálce. Obraťte se na policii. A taky je tu Interpol. Doktor Kuboušek přece…,“ nedořekl jsem větu, když se v telefonu ozval upřímný a přesvědčivý pláč. Ta žena na druhém konci drátu byla podle hlasu určitě mladá, navíc měla eroticky zabarvený hlas. Možná byla i krásná, asi nosila i brýle a brejlatým ženským, těm já nedokážu nic odepřít. Vedle vepřo knedlo zelo jsou mojí druhou největší slabostí. Navíc mi něco říkalo, že ta dáma bude asi zrzavá, takže ve mně zvítězila, řekněme tomu, profesionální zvědavost. „Dobře, kde vás najdu?“ vzdal jsem další pocení s nepříliš dobrou vidinou, že cestou někde určitě nachytám další chřipkové viry.

„Volám z metra na Malostranské.“

„Poznám vás?“

„Budu čekat venku. Mám dlouhý fialový kabát a pletenou bílou tašku. A jak poznám já vás?“

„S tím si, milá zlatá, nedělejte starosti. Od pohledu sympaťák,“ nadsadil jsem záměrně. „Padesátník, postava mírně, ale opravdu jen mírně deformovaná na břiše, černý plnovous, jo… a velký nos. Z profilu pravý streisanďák.“

„Pane doktore, takových mužských, než dojedu do práce, potkávám nejméně dvacet.“

„Hergot, ženská, neříkejte mi pořád doktore! Jsem pro vás jen pan Moudrý,“ umravnil jsem ženu na Malostranské a začal jsem se ohlížet po pokoji, co si vezmu na sebe.

„Dobře, tak slevím. Plnovous mám, ale už pěkně šedivej a řeknu vám, v čem se určitě nemůžete mejlit. V jednom kuse si žeru vousy,“ přiznal jsem příšerný zlozvyk, kterého jsem se nemohl léta zbavit.

„Fajn. Toho bych si mohla i všimnout,“ byla rázem spokojenost na druhé straně a netrvalo ani půl hodiny a taxík mě vysazoval na stanici metra Malostranská.

Ta dáma z telefonu se nedala přehlédnout. Dlouhý fialový kabát jí dokonale prodlužoval postavu a bílá pletená taška ležérně přehozená přes rameno podtrhovala to, co z ní na první pohled dělalo dámu. Z čistě profesionálního zájmu jsem chvíli postával na chodníku a okukoval ji. Když mě žena po chvilce spatřila, rozběhla se ke mně.

„Dobrý den, čekáte na mě?“

„Čekám tu na paní Tomanovou,“ snažil jsem se co nejrychleji zbavit kožené rukavice, ale ta jako na potvoru mi to setkání nemálo komplikovala.

„Máte ji před sebou. Jste zklamaný?“

„Spíš překvapený,“ přiznal jsem upřímně a teprve teď jsem si všiml, že ta žena je opravdu krásná. „Škoda, že jsme se někde nepotkali tak před dvaceti lety.“

„Aha, tak to už jsem párkrát slyšela. Ale asi vás zklamu, protože v té době byste si mě asi moc nevšiml. Měla jsem velkej nos, vlasy, který přiváděly nejednu kadeřnici k šílenství, a malá prsa. Jeden můj přítel jim říkal bůhvíproč dydynky. V tý době jsem dělala recepční v jednom hotelu v Třeboni, takže jsem měla i malý plat,“ ozvalo se znovu slušné zatroubení do kapesníku.

„Poslyšte, nezdá se vám, že bysme měli bejt oba v posteli?“ ujelo mi nechtěně a Tomanová se pousmála.

„Dobrá myšlenka. Počasí by na to i bylo. Máte rád irskou whisku? Já docela ano. Támhle na rohu je slušný bar. Zvu vás. Anebo… jestli se chcete projít, bydlím odtud kousek. A tu irskou whisku mám doma taky,“ podala mi ruku a já musel v tu chvíli konstatovat, že to odložené pocení nebyl zas až tak špatný nápad.

Dům, v němž bydlela Kateřina Tomanová, byl jedním z těch krásných měšťanských domů na Malé Straně, kde se mohly od hodiny točit Nerudovy povídky. Klenutá dlouhá tmavá chodba s výklenky ve zdi byla jako dělaná pro nějaké to noční přepadení. Tomanová tu však byla doma. Stačilo jediné sáhnutí za dveře a bylo světlo. První, co mě doslova bacilo do očí a také dost pobavilo, byl nápis na dveřích správcové domu: Pozor – zlá kočka! Pod ním bylo dopsáno tiskacími písmeny s jistým náznakem výhrůžky, že ten, kdo sebral štafle ve sklepě, ať je vrátí, nebo to bude oznámeno policii.

„Tak u vás v domě se kradou štafle?“ ozval se ve mně bývalý policajt.

„Kdyby jen štafle, uvidíte, až dorazíme nahoru,“ pravila a svižně se rozběhla po schodech. Zkusil jsem to po ní. Byla to chyba. Chytal jsem dech až před dveřmi jejího bytu, na nichž byla připevněna bílá čtvrtka s rezolutním varováním: Pozor! Tenhle byt už byl třikrát vykraden. Od poslední krádeže ho hlídá Sylvester Stallone!

„Koukám, že ten váš barák by uživil jednoho policajta. Vás už opravdu třikrát vykradli?“

„Proč myslíte, že vás táhnu až sem nahoru?“ kopla Tomanová do dveří, za nimiž jakási neviditelná ruka rozsvítila.

S Kateřinou Tomanovou a s její irskou whiskou jsem se v Praze sešel potom ještě několikrát. Obojí bylo velmi příjemné. Aniž si to uvědomovala, tahal jsem z ní neustále rozumy a den za dnem jsem usilovně skládal dohromady mozaiku případu, která by se dala také nazvat: Dvojí život Sabiny Čulíkové. Když už jsem měl dojem, že se snad k něčemu pořádnému blížím, musel jsem na pár dnů odjet služebně do Hamburku.

Svůj pobyt v tomto přístavním městě obvykle končím v baru Tivoli. Jednak tam mají výborné hamburské pivo, které miluji, a rád se tu zaposlouchám do tesklivých spirituálů šíleně tlusté černošské zpěvačky Enží, které tady štamgasti říkají familiérně Big-fat-mamá. Tahle velká tlustá máma sem přišla z Ameriky a zpívá božsky. Dokonce tak božsky, že jsem jí ochoten odpustit jednu maličkost, že to byl původně vlastně Big-fat-father… Právě v tomhle baru jsem si dal schůzku s mým dávným kamarádem a bývalým spolupracovníkem z kriminálky Vaškem Kubouškem, který si sem z Prahy zaskočil na mezinárodní kongres Interpolu ohledně nelegálního vývozu tzv. bílého masa.

Zatímco jsem sám popíjel už asi páté pivo a byl příjemně překvapený konferenciérovým ohlášením taneční skupiny Uno a zpěvačky Lucie Bílé, uhodil mne znenadání někdo do ramene a pronesl větu známou snad po celém světě. „Kriminální policie. Pane Moudrý, jste zatčen!“ samozřejmě v němčině. Ani to se mnou netrhlo. Na Kubouškovy blbý fórky jsem byl zvyklý.

„Omlouvám se, musel jsem s nimi chvíli posedět. Nikdy to není zbytečně. Přitom se často dozvíš víc věcí než za celý sympozium. Není to Uno?“

„Uhodls, Kubouchu, je to Uno a čekám tu na tebe už celých dlouhých pět piv,“ přivítal jsem se s kamarádem, kterého jsem delší dobu neviděl, a bylo mi jasné, že u pátého piva nezůstanu.

„Hm, dám si taky. Žízním jak můj kmotr František z Pohořelic,“ popadl Kuboušek mou sklenici a za chvíli se jí díval na dno. „Už máš tu svoji Sabinu?“

„Moji Sabinu? Kuboušku, nezlob mě. Snad proboha vaši. Navíc, já hledám jen jednu ženskou, a co vím, tak vy už snad čtyři. Nebo už jich je víc?“ položil jsem kacířskou otázku, což jsem neměl. Tu pátou pohřešovanou mladou ženu jsem tím tak trochu přivolal. V tu dobu se totiž v jižních Čechách schylovalo k jisté dramatické události.

Béžový favorit s klatovskou poznávací značkou uháněl po „třiadvacítce“ směrem na České Budějovice a ve vozidle vládla ospalá atmosféra. Unavený řidič měl za sebou necelých sto kilometrů a neméně třikrát tolik měl před sebou, když mu zezadu opatrně položila ruku na rameno jeho spolujezdkyně.

„Slávku, prosím tě, někde nám šikovně zastav. Já musím,“ kroutila se žena na zadním sedadle a její přítel, který ji s další kamarádkou vezl na sjezd abiturientů do Brna, očima pátral po krajině, kde by našel nejvhodnější čůrací místo.

„Támhle by to snad šlo,“ naznačil hlavou k blížícímu se smrkovému porostu, když se za ním ospale ozvala magistra z klatovské lékárny.

„Čůrání? Jdu s tebou, Šárko! U mě je to snad nějakej Pavlovův reflex. Jak slyším o čůrání, musím jít taky,“ začala se magistra probírat věcmi v kabelce a v okamžiku, kdy se jí v ruce objevily papírové kapesníky, zastavoval už řidič na krajnici. Ta zastávka byla asi opravdu nutná, neboť obě ženy vzápětí pohltilo husté smrkové houští.

„Co je proboha tohle?“ vyjekla klatovská magistra, když její pohled sklouzl na zakrvácenou bílou kabelku, od níž jen pár metrů dál ležela docela nová italská lodička. „Tady já nebudu ani minutu,“ natahovala v běhu na sebe bílé rifle a při zpáteční cestě k autu zaječela ještě jednou, protože narazila na druhou botu.

„Vás snad, holky, honí hajnej. Takhle rychlý dámský čůrání jsem ještě nezažil,“ zahodil řidič nedokouřenou cigaretu, a než se jeho vyděšené společnice uvelebily na svých sedadlech, běžel motor favorita opět v tichém rytmickém volnoběhu. Doktor Hubinger nestačil zařadit první převodový stupeň a málem ho to odfouklo ze silnice. V těsném závěsu kolem favorita profrčely dva kamióny s vlekem a z jejich okna jim mávala dvě rozesmátá mladá děvčata. Vzápětí nato následovalo silné zatroubení a těžké hlasité brzdění tureckého kamiónu. Vytlačený favorit opouštěl malé parkovišťátko u lesa a ve vozidle vládlo chvíli napjaté ticho.

„Slávku, to čůrání nestálo za nic. Tam v lese byly moc ošklivý věci. Ta kabelka byla určitě od krve. A ty nový ‚italky‘, ty musely stát nejmíň patnáct stovek. Nemělo by se to nahlásit?“ dotkla se magistra řidičova ramene, ale ten jen natáhl ruce na volant a mávl rukou.

„Prosím tě, dneska lidi vyhazujou věci! Času dost, až se budem vracet. Znáš policajty. Než to s tebou sepíšou, bude ráno.“

„Jenže my se budem vracet až za dva dny,“ nedalo to paní magistře, ale protože její společnice upadla opět do polospánku, vzdala to. Celou cestu do Brna však měla před očima hrůzostrašný nález, o jehož existenci v těchto místech si sama vytvořila hned několik kriminalistických verzí. Kupodivu žádná nezapadla do představy jejího přítele Hubingera.

V okamžiku, kdy se favorit s klatovskou posádkou blížil k Brnu, opíral se do zvonku obvodního oddělení policie v Písku silně rozrušený muž středních let. Po druhém zvonění se z venkovního mikrofonu konečně ozvalo chraplavé vrčení a starší mužský hlas ho vyzval, aby víc zatlačil do dveří, že je otevřeno.

Cestou do penzionu jsem si sáhl pro štěstí na dva mladé kominíky. Bylo to prozíravé.

V recepci jsem našel vzkaz od Kateřiny Tomanové. Byl velice stručný a nepříliš srozumitelný: „Michale, přijeď, vloupali se ke mně. Už počtvrté. Asi už vím, co hledají. Říká ti něco termín čínská běloba?“

„A Michlová?“