Nina George

Kniholoď pana Perdua

Originální název: Das Bücherschiff des Monsieur Perdu

Vydáno v Knaur Verlag, München, 2023

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2023 Knaur Verlag

All rights reserved.

Translation © Dagmar Hoangová, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1671-9 (epub)

ISBN 978-80-279-1672-6 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Z přátelství ke Clausovi Corneliu Fischerovi.

Měl jsi pravdu.

Jednoho dne přijde okamžik,

kdy se psaní vrátí.

Pro Tonga

Byl jsi naše světlo. Naše radost.

Jsme plni lásky a hrůzy.

Chybíš všude.

Co jiného je kniha než labyrint,

ve kterém člověk nečekaně narazí sám na sebe?

***

A jak často člověk z lásky něco zamlčí,

než aby z lásky něco řekl?

Kapitola 1

Často, jako právě teď, sedával Jean Perdu v letní kuchyni venkovského stavení, trhal na kousky rozmarýn a květy levandule, se zavřenýma očima čichal k té nejtypičtější ze všech provensálských vůní a pracoval na Velké encyklopedii malých pocitů.

Pod písmeno K právě napsal: „Kuchyňská útěcha. Pocit, když se na sporáku vaří něco chutného, okenní tabule jsou zamžené a vzápětí se ke stolu posadí milovaná žena a mezi dvěma lžícemi se na tebe spokojeně podívá (známé taky jako život)…“, když v dálce zaslechl charakteristický zvuk motocyklu, který na zařazený první rychlostní stupeň statečně a odhodlaně šplhal do vršku. Zároveň začal zvonit telefon.

Tady v horách departementu Drôme byli tak daleko od uspěchaného světa, že listonošce Francine Bonnetové trvalo deset minut, než se na žlutém poštovním skútru dostala k nim nahoru. Přijížděla, jen když přivážela balík, který se nevešel do poštovní schránky dole v údolí.

Měl proto čas telefon zvednout. To pařížské číslo znal.

„Madame Gulliverová,“ řekl do sluchátka.

„Všechno nejlepší k narozeninám. Dostanete poštu od Josého Saramaga,“ pronesla místo pozdravu.

„Narozeniny mám až zítra. A divil bych se, kdyby mi monsieur Saramago psal. Bohužel je mrtvý.“

„Očividně mu to nebrání vám napsat!“

Ale jděte! pomyslel si Perdu. Ve věčnosti smrti už čas nemá žádný význam, proto mrtví nemohou stárnout a pochopitelně ani psát dopisy.

„A co monsieur Saramago píše?“

„Jste vázán mlčenlivostí. Nikdo se od vás nesmí dovědět, že Město slepých a Město vidoucích má pokračování – Město snících.“

„Aha. Se zachováním tajemství to očividně klaplo.“

„Jak to, vždyť jste mi přece vůbec nic neřekl, monsieur Perdu. Chcete vědět, co ještě stojí v tom dopise?“

„Máte na mysli v dopise, který je adresován mně osobně? Ano, to bych moc rád.“

Vůči ironii byla Claudine Gulliverová minimálně stejně imunní jako vůči melancholii. Perduova pařížská sousedka vroucně milovala život, procházela jím tanečním krokem ve svých barevných pantoflích na vysokých podpatcích, ráda se bavila a veselila, poskytovala nevyžádanou vřelost a velkorysost. A moc ráda byla dobře informovaná. Především pokud šlo o její sousedy v domě číslo 27 v rue Montagnard, ale vlastně i o drahocenný zbytek světa, do kterého jí ostatně taky nic nebylo.

Vedle slabosti pro pestré boty na podpatcích a galantní milence si madame Gulliverová v posledních letech navykla přijímat poštu monsieur Perdua a to, co podle jejího názoru nebylo příliš soukromé, si s naprostou samozřejmostí přečíst, než to přeposlala do Drôme. O jemných nuancích výrazu „soukromé“ by si s ní měl možná promluvit, až příště přijede do Paříže navštívit své stárnoucí rodiče.

Na druhé straně byla Claudine Gulliverová spojenec, kterého potřeboval k uchovávání pokladů minulých časů – rukopisů. Tu a tam došlo k tomu, že slavné spisovatelky a autoři dospěli v životě do bodu, kdy se o nich říkalo „Bývala dobrá“ nebo „Za svého mládí byl vynikající“ a jednoho dne jejich díla přestala vycházet a zmizela z obchodů, z kolektivní čtenářské paměti, jejich práce byla najednou neviditelná. Měli však před sebou ještě dlouhý život a museli platit složenky, děti nebo vnuci měli plány a k tomu byly zapotřebí peníze.

Proto tito autoři prodávali něco vzácného – své původní rukopisy. Nezkrácené, nezredigované písemnosti, někdy psané ručně, jindy naťukané na stroji nebo vytištěné a opatřené nečitelnými poznámkami, které napovídaly, že se mezi větami, kapitolami a dosud nerozvinutými postavami, odbočkami a pracovními fragmenty skrývá mistrovské dílo. Žádná kniha na světě nebyla vydána ve své původní podobě. Vydání knihy předchází přeskupování odstavců, přepisování slov a škrtání. Redaktorky a redaktoři jsou jako sochaři, kteří napomáhají tomu, aby se ze slov coby sochařského kamene stal David, a ne jen hromada tiskařské černě.

V péči monsieur Perdua zůstávala neznámá prvotní díla, poznámky a biografické studie do té doby, než se našel člověk, který byl ochoten odpřisáhnout mlčení a zaplatit za ně autorovi neuvěřitelně mnoho peněz. Nesměl však nikomu prozradit, že vlastní jedinečné dílo literární legendy. Taková byla pravidla. Existovali i lidé, kteří si pověsili Gauguina na záchodě, nebo tací, kteří někoho na dálku milovali a vzali si tu lásku mlčky do hrobu. Vlastnit něco jedinečného, milovat to, aniž by se tím dotyčný chlubil, dokáže jen málo lidí.

Spisovatelům a spisovatelkám se navíc líbilo, že část jejich duše pobývá u někoho, kdo je doopravdy miluje, kdo je chápe. Nebylo však nutné, aby si tento nevšední vztah kazili osobním setkáním. Od toho zde byli Jean Perdu a madame Gulliverová. Perdu se stal diskrétním makléřem tajných rukopisů.

Jeho podnikání odstartovala kopie Sanaryho rukopisu, který se spletitými cestami dostal do jeho vlastnictví.

Zanedlouho se za pomoci aukční protokolářky Claudine Gulliverové ze třetího poschodí domu číslo 27 v rue Montagnard našel pro původní verzi Jižních světel solventní sběratel. A když Perdu dospěl tak daleko, že mu rukopis po určité zkoušce srdce – velice dlouhém rozhovoru o tom, jak organizuje svou knihovnu, jak zachází s dětmi, kočkami a tajemstvími – prodal, jeho pověst excentrického obchodníka s rukopisy se upevnila. Někdy se o originál ucházely desítky sběratelů, Perdu ale zvolil toho, který se mu pro dané dílo jevil jako nejvhodnější milenec, druh, přítel, důvěrník, učeň nebo pacient.

Madame Gulliverová Perdua informovala, že José Saramago, velký utopista s averzí ke konvenční interpunkci, měl založenou časovou kapsli. To nebylo nic výjimečného. I Cervantesův institut v Madridu, sídlící v budově bývalé největší španělské banky, proměnil místnost s trezory a uzamykatelné bezpečnostní schránky v klenotnici rukopisů. Vybraní spisovatelé a spisovatelky v ní ukládali nezveřejněné texty a jiné cenné písemnosti, které měly spatřit světlo jižního slunce až o desítky let později. Také v Norsku předávali autoři jako Margaret Atwoodová nezveřejněné rukopisy Knihovně budoucnosti. Tato díla měla být poprvé vydána v roce 2114 – na papíře vyrobeném ze stromů, které rostly v chráněném lesíku déle než sto let.

Saramagova časová kapsle uložená v ohnivzdorném sejfu byla otevřena v předem určený den. Obsahovala v papíru zavinutý balíček převázaný provázkem, v němž to po stranách šustilo, a poznámku, že obsažený rukopis má být neotevřený, nepřečtený a neokopírovaný předán Jeanu Perduovi, pařížskému knihkupci. Saramagova nadace v Lisabonu napsala Perduovi na jeho soukromou adresu v rue Montagnard v Marais. Do přístavu na Champs-Élysées už nic být doručeno nemohlo. Literární lékárna, nákladní loď Lulu, kterou Perdu proměnil v knihkupectví, tam už nekotvila. Jeho přátelé Samy a Cuneo knižní loď před několika roky uvázali v Aigues-Mortes v Camarague.

Jean Perdu, knihkupec, Paříž.

Ta čtyři slova psal třicet let. Čtyři slova, která se vešla do zavřené dlaně. A on tu dlaň otevřel, slova z ní vysypal a s nimi i sebe.

„Přiložili fotografii písemné závěti monsieur Saramaga. Drahoušku, ten spodní švih jeho g a to l připomínající maják – vysloveně slibné pro ženu, která ví, co by mohla s takovým mužem podniknout. Velká škoda, že už je monsieur José mrtvý, moc ráda bych se s ním sešla na skleničku portského.“ Claudine Gulliverová si povzdechla. Byl to povzdech člověka s neobyčejnou fantazií a zcela jasně s nedostatkem času, aby všechno náležitě prožil.

„Pak byste monsieur Heinricha Heineho patrně nechala stát u pultu,“ poznamenal Perdu. „Hrozně škrábal.“

„Pro boha živého!“ zvolala madame Gulliverová. „Škrábající muži! Ti ve skutečnosti vůbec nevědí, co si s dámou počít. Vyprávěla jsem vám někdy o profesorovi na Sorbonně? Věděl všechno o gravitaci, o přitažlivosti dvou těl, ale neměl ani…“

„Promiňte, myslím, že vypadl zvuk.“ Perdu poklepal na sluchátko v naději, že madame Gulliverovou zabrzdí dřív, než se konverzace zvrtne. I po tom všem, co mu život v uplynulých letech daroval – Catherine, Maxe, Victorii, Cunea, Samy –, v něm stále ještě sídlil napůl zkamenělý muž, který se úzkostlivě vyhýbal přílišnému sbližování s ostatními, rovnal potraviny ve skříni podle počátečních písmen a vlastnil patery stejné šedivé kalhoty, pět bílých košil a pět totožných černých kravat. Jak snadno se stal poustevníkem…

Další povzdechnutí z Paříže. „Ach, vy jeden! Dřív žena okamžitě věděla, s kým má co do činění, když dostala malou, roztomilou zprávu. Písmo! Písmo na muže prozradí všechno, úplně všechno. Jak jeho žádostivost, tak hroznou infantilní naivitu. Ale dnes, s těmi věcmi o velikosti burských oříšků, do nichž se ťuká? Jak to dělají dnešní mladé ženy, existují jiné metody, jak sebou neplýtvat na nudného chlapa? Nebo se řeč lásky omezila jen na zkratky a hloupé emotikony? Řeknu vám, že bych přestala hledat dobrodružství a začala věřit v lásku, kdyby byl tam venku ještě aspoň jeden džentlmen.“

„Obávám se, že nejsem informovaný, co dělají mladé ženy, aby včas eliminovaly zklamání.“ Natož aby věděl, jak mladí lidé projevují lásku. Je to pořád těžké bez ohledu na to, jestli člověk použije tužku nebo mobil. Jak zápasil v šestnácti, sedmnácti letech při svém prvním vzplanutí k ženě… a vypomohl si Pablem Nerudou nebo Maschou Kaléko: „Protože tady nejsi, vypisuji svou osamělost na papír…“ A neodeslal to.

Madame Gulliverová se zasmála. „Dobře pro vás, monsieur Perdu. Musím jít. Pozdravujte ode mě Catherine a tak dále a tak dále. Vůbec vás nepostrádáme, vy egoistický ničemo tam dole na jihu. A ještě něco – zase volala vaše paní matka. Zvláštní, jako by pravidelně zapomínala, že už tady nejste. Váš Saramago přijde expres.“ A cvak.

Není nad vydatné ranní urážky. Jean se usmál a zavěsil.

Matce zavolá později.

Byl to Perdu, nikoli jeho rodiče, kdo v uplynulých letech rychleji stárnul. Ti byli po rozvodu a třiceti letech, co spolu nežili, i nadále ve spojení prostřednictvím svého jediného syna, který o nedělích jako posel předával jejich zprávy. Hádky u jídelního stolu, s nimiž vyrostl, se tak každou neděli vedly dál, jen s několikakilometrovým rozestupem, určitým zpožděním a koncentrovanou tvrdošíjností, kterou Jean podle situace zmírňoval. Jak to zabručela jeho matka Lirabelle? „Péče a zájem něčím tak banálním jako rozvod nekončí.“

Po sňatku Maxe a Victorie se levicově zaměřená intelektuálka Lirabelle s konzervativními principy měšťácké docentky gramatiky a feministickým rebelantským duchem šedesátých let a prakticky založený požitkář a proletářský soustružník znovu sestěhovali. „Jako spolubydlící, oddělené ložnice, oddělená domácí pokladna, oddělená telefonní přípojka. Žádný důvod zapalovat svíčky,“ zdůraznila Jeanova matka. „Navíc se někdo musí o tvého otce starat.“ – „Pro tvou matku byla romantika vždy jen literární epochou,“ zašeptal jeho otec. „Někdo se o ni ale přece musí starat.“

„V žádném případě si nedělej starosti. Žij svůj život,“ prohlásili oba unisono, když navrhl, že se přestěhuje zpátky do Paříže.

Oběma táhlo na osmdesátku. A byli překvapivě diskrétní. Ani matka, ani otec nemluvili o tom, jak se druhému daří. Jako by uzavřeli pakt: žádné detaily, hlavně ne ty trapné.

Rodiče něco takového dělají. Nechtějí jít potomkům na nervy. A někdy je prostě děsí stárnutí. Často se jim zdá o minulosti, o tom, co se stalo kdysi dávno, jako by celou tu cestu vlastního bytí procházeli krok za krokem znovu. A bolesti! A jak rychle se člověk zadýchá, jen když se zvedne ze židle.

Perdu zhluboka vydechl. Slyšel, že skútr Francine Bonnetové už je velmi blízko. Musela být v úrovni lanýžových dubů.

Měl ještě chvilku na to, aby se zabral do vzpomínek, rychle navštívil dětství, když jeho matka Lirabelle, svírající jeho ruku, navštěvovala ženské skupiny v knihkupectví Shakespeare & Company, kde se debatovalo o budoucnosti, protestu a ženských kalhotách, a aby se připravil na poštu od muže, který ho přivedl k psaní o jediné věci, v níž byl Jean Perdu opravdu dobrý – o čtení. A taky o hašení čtenářské žízně lidí, kteří bez knih nedokázali existovat.

Perduova matka a José Saramago, které od sebe dělilo pětatřicet let, téměř magickým způsobem společně formovali jeho chování. 37 Rue de la Bûcherie. Shakespeare & Company, květen 1968. Bylo mu sedm. Přišel právě do věku, kdy začal číst sám. Knihkupectví, kterému policejní prefektura v té době zakázala kvůli protiválečnému postoji George Whitmana prodávat knihy, připadala Jeanovi jako zázračný ostrov. Venku studenti, kteří se chystali vyrazit na protestní pochody, uvnitř vůně čaje, palačinek a cigaretového kouře. Hladu po změně. Jak na něj působily stěny plné knih, vrzající schody, na nichž seděli jejich autoři a předčítali z nezveřejněných textů! Pořádaly se tam ženské večery, na které ho Lirabelle vláčela, black power meetings, čtení poezie. Lidé hovořili o příhodách z knih, které Jeanovi naráz otevřely svět. Přesně tam chtěl žít. Tam chtěl být. Prostřednictvím knih chtěl nasávat celý svět.

ČTENÁŘSKÁ ŽÍZEŇ

Hlad se dá několik týdnů vydržet, neuhašená žízeň vede po třech dnech k smrti. Tělo vyschne, nahromadí se v něm sůl a nakonec ho zničí jeho vlastní jedy. Podobné je to i se symptomy čtenářské žízně. Člověk, který před vámi stojí s příznaky jako nervozita, vyčerpání, roztržitost, nedostatečná koncentrace, nadměrné napětí, stále černější a těžší melancholie a především noční probouzení následované kroužícími myšlenkami bez cíle a řešení, potřebuje okamžitou, odhodlanou pomoc. Za pomoci neustálého přísunu literatury, která žíznící osobu zbaví všeho, co se nahromadilo v její duši, mysli, a dokonce i v citlivých oblastech těla – v zátylku, břiše, zádech, kolenou – a pomalu, ale jistě ji otravuje. Může vám to připadat jako zveličování běžného velkoměstského syndromu, ale jako knihkupec a literární farmaceut se s psychickou chorobou zvanou čtenářská žízeň setkáte častěji. Pro začátek doporučuji: Alberto Manguel: Dějiny čtení Marcel Proust: Dnové četby Paul Maar: Od čtení k psaní, a pokud jste spíš přítelem biochemie, neurologie a jiných užitečných znalostí nebo historie hromadění a vlastnění knih:

Stanislas Dehaene: Čtení – největší vynález lidstva a co se při něm děje v našich hlavách. S méně než pěti knihami byste žíznícího neměl pustit z obchodu.

Velká encyklopedie malých pocitů

Kapitola 2

Francine sesedla ze skútru, postavila ho na stojan, zvedla ruku a začala se přehrabávat v přepravním boxu. Vyndala z něho dvě velké obálky a pohlednici a s větou „Uf, na takové počasí jsem už moc stará“ vyměnila zásilky za sklenici vychlazené limonády, kterou jí Perdu podal.

„Vaši přátelé Samy a Cuneo přijedou na vaše narozeniny,“ řekla a ovívala se pohlednicí. „Salvo píše, že máte otevřít pastis. To si říká o bujabézu, nemyslíte? Víte už, jaké víno budete pít? Můj švagr na druhé straně Ventoux doporučuje tohle.“

Vyndala z boxu dvě láhve bílého vína.

No ovšem. Z madame Gulliverové a Francine Bonnetové by byly dobré přítelkyně. Očividně měly dojem, že slova „dopis“ a „tajemství“ pocházejí ze dvou naprosto odlišných vesmírů.

Perdu si představil jejich setkání. Madame Gulliverová, velice pařížská, madame Bonnetová, velice provensálská. Vzduch by jiskřil blažeností. Přátelství zřídkakdy závisí na letech, po která se lidé znají. Někdy se na sebe dva podívají a zahájí sto let starý rozhovor.

Když Perdu s Francine probral menu na oslavu svých narozenin, na kterou dorazí nejen kuchař Salvatore Cuneo, tančící tango, a Samy alias Samantha Le Trequesserová, bývalá předsedkyně knižního řádu v Cuisery, ale i spisovatel Max Jordan a jeho žena, vinařka Victoria, rozená Bassetová (nebo Perduová, to ale bylo něco, na co se Jean neptal), a navíc pohovořili o vínech jejího švagra žijícího na opačné straně nejvyšší hory Provence, o počasí (obecně i konkrétně), vesnici a její nejnovější četbě – Francine na Perduovu radu četla Irène Némirovskou, aby zmírnila své komplexy méněcennosti vůči konzervativním rodinám s příliš mnoha penězi a příliš malým srdcem –, vrátil se Perdu s hromádkou pošty na terasu.

Z intenzivní komunikace s velice spletitými skoky ho přepadla závrať.

Uvědomil si, kolik času už strávili s Catherine tady nahoře o samotě ve dvou. Bez hodinek. Bez ostatních. A často i beze slov. K porozumění jim stačil pohled, blízkost.

Přelétl očima dopis Saramagovy nadace. Město snících má dostat někdo, jak to Saramago jako obvykle záhadně formuloval, kdo je schopen vyjádřit sen slovy, aniž by ho zničil.

Takže Saramago.

V roce 2006 se portugalský spisovatel najednou objevil na palubě Literární lékárny, knižní lodi Jeana Perdua. Osmdesátiletý muž, který se s námahou vlekl, s huňatým obočím, brýlemi se slunečním klipem. Venku byl jasný letní den, polední čas. Saramago lapal po dechu. „To není lékárna?“ zasupěl bezmocně. Nápis Pharmacie Littéraire ho zmátl.

Perdu spisovatele doprovodil k ušáku, který stál v chladném stínu u velkého, kulatého okna s výhledem na Seinu, přinesl karafu s vodou a sklenici a dopřál mu čas, aby pochopil, že se ocitl na knižní lodi. „Chtěl byste, aby svět zůstal na okamžik venku?“ zeptal se Perdu.

Přitakání očními víčky za brýlovými skly.

Perdu zahradil červeným, silným lanem vchod. Fermé – zavřeno. Tiše se věnoval své práci. Objednávky a skladové zásoby vyřídil rychle. Jeho stálí zákazníci byli na prázdninách v Normandii, Cassis nebo v nudistickém kempu v Auvergne. Někteří se rozhodli uzavřít knižní předplatné v důvěře, že jim pařížský literární lékárník každé dva týdny pošle knihu speciálně vybranou pro jejich psychický stav a naplní jim čtenářskou lékárničku.

Turisté byli naproti tomu celí pryč z knižních průvodců, pohlednic a vějířů, jejichž výrobou Jean Perdu pověřil knižní vazačku v důchodu. Vyhazování knih se mu příčilo. Vadné exempláře a vyřazené zboží raději přetvářel v ruční vějíře. Když pohlédl na Saramaga, ovíval se právě ve vějíř proměněným dílem La tragédie du président. Oči měl zavřené. Perdu obzvláště potichu otevřel katalog, který mu poslal antikvář Auguste Pennet. Auguste obchodoval s erotikou. Některé zákaznice ponechávaly na Perduovi, aby jim vyhledal příslušnou literaturu. Přesně řečeno klub vdov v rue Montagnard. Jeho sousedka a předsedkyně radikálního knižního klubu, čtyřiasedmdesátiletá madame Bommesová a její přítelkyně ve věku mezi šedesáti a devadesáti roky s velkou pozorností studovaly „literature pétillante“, jak to pokřtily. Lechtivé čtení. Perdu je vkládal do jiných knižních přebalů, aby se jejich děti netvářily podrážděně, když pečlivě naondulované grandmères s nadšením četly Catherine Robbe-Grilletovou nebo odborně rozmlouvaly o pozicích vyžadujících hbitost v díle Henryho Millerse a E. L. Jamesové. Touha po rozkoši nezmizí jen proto, že člověk odešel do penze. Padesát odstínů šedi tak přišlo do přebalu Alpská flora a fauna a anglický lechtivý román do obálky o nejlepších bretaňských receptech na marmeládu. A z povídání o kámasútrických krkolomných pozicích vznikl dlouholetý knižní klub – říkaly si suverénní čtenářky – kde si čile vyměňovaly adresy chiropraktiček a fyzioterapeutů.

Saramago se pořád ještě ovíval. Perdu si povzdechl. Má si prohlédnout horizontální dějiny lidstva, nebo přece jen nejnovější dětské knihy? Musí ještě naplánovat rodičovské večery na zářijový začátek školního roku, na nichž dospělým, kteří sami skoro nečetli, doporučoval knihy pro děti a mládež. Rozhodl se udělat to jednoduše a objednat pro nedalekou mateřskou školu, do které docházely k poslušnosti cepované ratolesti úředníků a političek Národního shromáždění, knížku O krtkovi, který chtěl vědět, kdo se mu vykakal na hlavu. Jako začátek myšlenkové revoluce.

Když znovu vzhlédl, byl ušák prázdný.

Saramago vstal a nejistým krokem starého muže přecházel po nitru lodě, kde bylo uloženo osm tisíc knih. S hlavou nakloněnou na stranu hledal v regálech svá díla a snažil se být při tom pokud možno nenápadný.

„Proč jsem tady?“ zvolal. „Proč je L’Aveuglement (Zaslepenost) vedle László Krase… herdek… Krasznahorkaiova Satanského tanga? Jak se to vůbec vyslovuje? Neřadíte knihy podle příjmení. Ani podle žánru, doby nebo původu. Jen podle titulů, v každém regálu ale začínáte zase u A.“

„Město slepých je lék proti životní slepotě a politické únavě,“ vysvětloval Perdu. „Jste v oddělení medicíny pro lidi středního věku.“

„Na to si vzpomínám jen matně,“ pronesl Saramago suše. „Jaké má takový člověk starosti?“

„Udělá čáru pod svým životem a nevidí nic jiného než nuly. Melancholická bilance.“

„Ach, tohle. Ano. Je velice přísný sám na sebe a hrozně přecitlivělý, vzpomínám si. Člověk, který ztratil smysl vlastního bytí. Protože byl příliš zaměstnaný pohledem na špičky svých nohou, které kladl jednu před druhou, aniž se díval, kam tak pilně a poslušně kráčí.“

„Přesně tak. Na to je právě Saramago nebo v těžkých případech Krasznahorkai. Ten působí nejlépe mezi Vánocemi a Novým rokem.“

„Jasně,“ pronesl Saramagův hlas bez těla z druhé strany regálu o minutu později. „A co já?“

„Vás by měl člověk číst u kuchyňského stolu, sám, po desáté hodině večerní, a poslouchat, jako byste v tu chvíli mluvil jen k němu. Jako byste se opíral o kuchyňskou linku se sklenicí vína v ruce. Pak se musí čtenář bez výhrad odevzdat vašim myšlenkovým proudům. Naslouchat vám jako příteli, který řekne:,Představ si, co by bylo, kdyby?‘“

„Kromě toho, že bych si řekl o stoličku, abych nemusel stát, si to dovedu představit… Takže to s tou vaší Literární lékárnou myslíte doslova a ne metaforicky, že? Diagnózy, léky, medikace, účinky.“

„Není to právě to, co knihy dělají? Nejsou lékem pro diagnózu život?“

„Povězte, kolik vám je let?“

„Jsem ve věku nepříjemného bilancování.“

„Ach ano. Přicházíte do mé ligy.“ Lišácký úsměv. „Pořád častěji si představujete, že všechno bude jako dřív. Především když ráno hodinu sedíte na posteli a kašlete. Pak si přejete, aby bylo stáří zrušeno, a zároveň chcete, aby nikdy neskončilo.“

Dlouho spolu seděli a mluvili o tom, co je a co bylo. Perdu se dýchavičnému, leukemickému nositeli Nobelovy ceny snažil vysvětlit, jak svádí dohromady lidi a knihy. Způsobem, jejž někteří zákazníci a zákaznice jen těžko zvládají. Perdu jim neprodává knihy, které chtějí, ale ty, které potřebují.

Což občas vede k rozepřím.

„Kdo je chytrý, ten se toho zázraku drží,“ prohlásil Saramago. „Jak přesně vaše diagnostika funguje?“

Monsieur Perdu věnoval pozornost slovu „jak“. Byl v rozpacích, ve velkých rozpacích, přesto se to pokusil vysvětlit. „Knihy jsou pro mě jako lidé. Setkání, která formují život, někdy jen krátká, divoká. Nebo dlouhodobá láska. Jako sestra nebo otec, kterého člověk nikdy neměl. A lidé…“

„… jsou tudíž jako knihy,“ zamumlal Saramago. „Samozřejmě. Oboje z uhlíku, vody, hvězdného prachu a nekonečně mnoha snů.“

„Voilà. Je ale ta osoba hlavní postavou svého života? Jaký je její motiv, v co věří, jaké je její zranění, v jaký zázrak doufá? Nebo je vedlejší postavou ve vlastní knize? Chce se z příběhu vyškrtnout, protože jí muž, povolání, děti, práce, bolest vzali všechen prostor a nemá už žádné místo pro sebe, jako host ve vlastním domě?“

„To mluvíte o sobě?“

„Nechcete ještě sklenici vody?“

„Promiňte.“

Perdu se odmlčel a pak vyhrkl: „V pořádku. Možná. Ano, možná mluvím o sobě.“

Po chvilce rozpačitého mlčení se Saramago zeptal:

„Ale… jak zjistíte, co kdo potřebuje?“

„Ze slov, která lidi používají. A která nepoužívají. O kterých zapovězených tématech hovoří a…“

„Mlčte, monsieur. O způsob jde mnohem méně než o to, je-li to možné… a nejsou věci možnější, když se nejprve napíšou? Napíšete, jak spojujete lidi a knihy?“

„Ne…?“

„Proč? Čeho se bojíte? Kritiky? Zapomeňte na kritiku. Nepracujete pro čtenáře, ale abyste dosáhl smyslu. V tom se spisovatelé podobají. Kritika sama o sobě není tvůrčí, využívá hotová díla. Záleží vždy jen na autorech a čtenářích, ti se setkávají na mostu slov a na okamžik mají něco společného. Každý čtenář si vytvoří vlastní knihu, s níž vy jako autor už dávno nemáte co do činění. To jediné je důležité. Vrháte po sobě slova, myšlenky, hrajete si spolu. Věřte mi, Perdu, jednoho dne nahradí literární kritiky čtenáři, kteří psaním o knihách všechno změní. Předpokládám, že to už nebudu naživu. Co byste tedy doporučil mně, umírajícímu, který skoná ve chvíli, kdy snílek, který mě stvořil, procitne?“

„V to věříte? Že nás někdo stvořil?“

„Samozřejmě. A v tom je šance, nemám pravdu? Že přece jen všechno dává smysl. Že na posledních metrech přijde obrat. Dobrý konec. Všechno je možné… Natož pak, když člověk překonal desetiletí bolestného sebebilancování. Stačí se dožít pětapadesáti a najednou víte, že vždycky můžete začít znovu. Vždycky znovu. Život je neustálá změna. Proto to patrně tak bolí. A tím stvořitelem je člověk sám. To je všechno. Kdy vám bude pětapadesát?“

„V roce 2016. Na začátku června.“

„Jste mladíček. Velice osamělý mladíček, smím-li to tak říct. Jste připravený poskytnout mi medicínu?“

Perdu pro Saramaga vyhledal knihu o slonech.

„Sloni? Ti se před svou smrtí uchylují do ústraní, ne?“

„Ne. Jdou smrti vstříc. Víte, na rozdíl od nás se se životem náležitě rozloučí tím, že se ještě naposledy vydají na cestu.“

„Smrt jako cesta… Díky, monsieur. A myslete na to, že to máte napsat. Jak se má číst. Popište sen, že nás knihy mohou léčit, ale tak, že ho nezbavíte kouzla. Nesmíte to dopodrobna vysvětlit. Člověk musí mít u každé nové knihy pocit, jako by klouzal do noci na tiché bárce.“

„Ale… pro koho bych to měl psát?“

„Pro koho? Zeptal jste se právě na to? Herdek! Pochopitelně proto, abyste udělal čáru přes rozpočet svému skonu! Abyste vytvořil něco, co změní tvář světa.“ Zasmál se a rozkašlal. A tak se se smíchem rozešli. Už nikdy se neviděli. Saramago zemřel o čtyři roky později, v roce 2010. Ve Francii právě vyšla jeho Cesta slona. Kritiku překvapil v ní obsažený humor.

Kvůli Josému Saramagovi začal tehdy Perdu zapisovat do sešitů první hesla své Velké encyklopedie malých pocitů.

Vždy toho nechal, zahanbený, že chce dosáhnout důležitosti, ba co víc – nesmrtelnosti, a po několika letech zase pokračoval. Jen kdyby tu nezůstávala otázka: Pro koho to píše?

ČTOUCÍ ČLOVĚK

Čtoucí člověk dělal mocným odjakživa starosti. Připadal jim příliš liberální. Jeho nebezpečným spojencem byla literatura, protože u knihy jsou si všichni lidé rovni.

Čtenář vládne říši, která patří jen jemu, a vytváří nedotknutelné světy – romantické, politické, odbojné. Přeskakuje z jednoho období do druhého, kráčí v botách hrdinů, bezmocných, milujících, opuštěných, čelí strachu, raduje se z vítězství, žije ve vesnicích, zámcích, jeskyních, lesích, sklepeních, na plovoucích lodích, je otevřený zázrakům stejně jako vědě.

Táhne do války a učí se ji nenávidět, prožívá žal ze ztracené lásky a učí se tušit její cenu. A staví se sobě samému – na místech se zrcadly duše, od jejichž vchodu může odvalit kámen sebecizoty jen kniha.

Po všech těch letech, po tisících stránek rozhovoru se sebou samým, se čtenář zná dostatečně dobře, intimním a pokojným způsobem. Nepotřebuje, aby mu někdo říkal, kdo je a kdo jsou ostatní, protože všichni ti ostatní v něm už dávno žijí.

Knihy jsou lidstvo, a to se tak skrze ně ukládá ve čtenáři.

Velká encyklopedie malých pocitů

Kapitola 3

Napoleon, zlatý siamský kocour sedláka Daria, který se nahoře na svahu zabýval výrobou sýrů, vpochodoval pomalu a elegantně dovnitř a po krátkém přemýšlení vyskočil na stůl z hrušňového dřeva. Spokojeně se uvelebil na sešitech Perduovy encyklopedie. Pak pohlédl na knihkupce a zamrkal oběma modrýma očima v černém obličeji, což znamenalo asi tolik: „Děje se něco?“

„Vůbec nic, mon général,“ pronesl Jean Perdu zdvořile.

„Jenom ležíš na vznešeném testamentu člověka, který ve skutečnosti s výjimkou čtení nic pořádně neumí. A bojí se, že mu nějaký velký muž řekne něco, při čem si bude připadat ještě menší.“

Napoleon začal příst.

Perdu měl Daria i Napoleona, jeho kočičí personál, rád. Naštěstí si generál rozuměl také s Rodinem a Némirovskou, kočkami, které se před lety nastěhovaly do oškubaného venkovského stavení spolu s monsieur Perduem a Catherine.

Perdu se od sýraře Daria naučil sklízet olivy, shazovat vosí hnízda a vyhledávat lanýže za pomoci určitého druhu komárů, kteří dokázali nahradit psa. Perdu mu na oplátku obstarával italskou literaturu, protože se Dario přes své hluboké zakořenění v odlehlém, hornatém Drôme Provençale uchyloval v jazyce své palermské babičky do nikdy nepoznaného dětství a byl ochoten číst.

„Můj nejproblematičtější zákazník,“ zamumlal Perdu. Jasně, kromě madame Gulliverové, která nečetla nic, co nesouviselo s láskou. Jak moc se Dario zdráhal brát knihy vážně! To máte tak – jedni považují knihy za ztrátu času, druzí se obávají, že v nich najdou něco, co neodpovídá jejich pohledu na svět nebo ho zpochybní. A další zase knihy podezírají, že přivádějí lidi na samé divné nápady nebo podněcují revoluci. Jsou to ti stejní, kteří ženám a dívkám zakazují učit se číst a utíkat před diktaturou.

Perdu opatrně otevřel zapečetěnou obálku, která byla přiložena k balíku a pečlivě vsunuta pod provázek. Byla v ní jemu adresovaná stručná zpráva od Josého Saramaga, napsaná jeho kostrbatým, sotva čitelným písmem. Perdu se musel krotit, aby nečetl příliš rychle.

* * *

Monsieur,

byl jste před lety tak laskavý a v jeden z nejjasnějších pařížských dní mi poskytl přístřeší. Svět hoří. Kdy zpozorujeme, že se nacházíme uprostřed požáru, který jsme sami způsobili?

Pili jsme vodu a čerpali z myšlenek jiných. Často na to vzpomínám. Dva muži v nitru lodě plném knih. Plném hlasů mrtvých, živých, plném zítřků, snů, cest časem a magických sil. Knihy mohou být obojím, to víte lépe než já. Bílou i černou magií. Černá magie je, když něco napíšete a ono se to stane. Neodvažuji se už psát o reálných místech, budovách, obchodech nebo lidech, protože několik let poté, co vyjdou moje knihy, ti lidé zemřou, místa a obchody se zavřou, a všechny katastrofy, které jsem si představoval v bezpečí své hlavy, se stanou skutečností. Když se člověk podívá kolem sebe a do knih mých kolegyň (do těch především, pomyslete na božskou Atwoodovou a nebojácnou Shelleyovou!), klade si otázku, jestli bychom neměli být opatrnější s apokalypsami, které si vymýšlíme. Je to, jako by vesmír naslouchal a bral to jako zakázku. Aboridžinci věděli, že všechno existuje jen proto, že to bylo přivoláno zpěvem a verši… Pro mě je pozdě vymýšlet mírové utopie. Kéž by i jiní jako já pochopili, že si psaním můžeme přivolat jakoukoliv budoucnost. Bílou magii děláte Vy. Stavět na roveň knihy a lidi a léčit je to nejlepší, co můžeme udělat, abychom dali životu smysl. My oba. Jeden umírající, druhý živý, který se až moc skrýval před krásou věcí, příliš se zavíral v kleci vlastních myšlenek a měl v sobě tolik bolesti a osamělosti, že mi to rvalo srdce – promiňte mi tu upřímnost a patos. Na konci všech dní se člověk vrací k bezstarostné krutosti dítěte.

Myslím na Vás. Rád bych si s Vámi zažertoval.

Přátelsky.

Předání rukopisu jsem stanovil na okamžik, který se nachází daleko ve Vaší budoucnosti, až budete pětapadesátiletý (tak mladý!), ve vzdálené epoše tohoto tisíciletí, která mi jednou provždy zůstane neznámá, tedy pokud se nedožiju sta let, o čemž silně a důvodně pochybuji. S trochou štěstí ještě žijete, s trochou smůly Váš život připomíná dystopii a s ještě větším štěstím si nelámete hlavu tím, co jste nestihl udělat, a svou melancholickou bilancí, ale uvědomujete si, že jste přispěl svým dílem k tomu, aby bílá magie úplně nezahynula. Pokud jste však přece jen podlehl nedbalosti a setrvačnosti, protože to se lidem stává – slyšel jsem, že stáří nečiní lidi moudřejšími, ale jen staršími –, rád bych ve Vás vyvolal určitý neklid. A umožnil Vám udělat vlastní smrti čáru přes rozpočet. Tady je tedy moje prosba, nebo úkol, pochopitelně zavazující – kdo by něco odmítl mrtvému? Uveďte strach v údiv. Zdržujte se ve společnosti těch, kterým zbývá už jen málo času. Dejte někomu, kdo je mladší než Vy, na cestu něco důležitého. Napište, co máte na srdci. A bojujte za to, co je pro Vás důležité. Pokud byste chtěl odmítnout, spalte, prosím, i můj neotevřený rukopis. Když už, tak už. Moje další podmínka zní: Rukopis Města snících si smíte přečíst, až uděláte, co je nutné, dřív ne.

Spoléhám na Vaši poctivost. Přiložení zápalek jsem se zdržel.

Váš slon

– neuvěřitelně nečitelný podpis –

* * *

Perdu pozoroval Napoleona, jak si v teple přede, sledoval, jak vítr v olivovníku vrhá na podlahu tančící stíny.

Listoval v sešitech. V těch, na nichž se před chvílí nepříliš pohodlně peklo na slunci Napoleonovo chlupaté pozadí. A jak to někdy bývá s alchymií knih, které nás jako kouzelníci lákají do svých tenat a do našeho vnitřního domova, kam jsme už dlouho nevstoupili, otevřel Perdu sešit na stránce s nedokončeným záznamem z roku 2012, jenž mu dal odpověď na zvláštní pocit v jeho nitru, který se objevil po přečtení Saramagova dopisu.

STÍN LET

Stud sám před sebou za to, že člověk za posledních 365 dní a nocí nedokázal nic začít. Nebo dokončit. Když se literární farmaceut podívá pozorně, zpozoruje tohle: Za člověkem, který je tímhle pocitem proniknutý, kráčí jeho vlastní stín z doby před rokem. A z doby před deseti roky. Některé lidi pronásledují stíny všech posledních večerů před narozeninami.

A člověk se stydí, stydí se za sebe a za to, že nedělal, co chtěl, že se neodvážil, že si nevšiml, jak byl šťastný (nebo nešťastný). Rok po roce cítí, jak se mu krátí čas, který mu ještě zbývá, a bojí se, že i ten promarní.

A další rok se tento člověk zjeví ve vašem knihkupectví. Stane se jedním z vašich klientů/pacientů a bude mlčky následovat sám sebe, jako další stín let.

Všichni jsme ve svém nitru a vyčkávavě se pozorujeme.

Perdu upíral pohled na poslední odstavec. Napsal ho v létě, když si přečetl Manonin dopis. S dvacetiletým zpožděním. A všechno pochopil, všechno. Vydal se s knižní lodí na jih, na cestu, která byla napůl útěkem, napůl výpravou, a nakonec uzavřel kruh smutku. Ukončil mezidobí, které leží mezi koncem a začátkem, když člověk něco ztratí. V jeho případě trvalo dvacet let. Text nebyl uhlazený, ale to si odpustil. Byl knihkupec, ne autor. Nemusel psát brilantně, stačilo trochu srozumitelně a bez nesmyslů. Jako Max. Ten napsal román pro děti o stínech dospělých, které přicházejí z budoucnosti a pomáhají někdejším dětem dát do pořádku vše, co se nezdařilo.

U jeho textu ale chyběla doporučení, která měl jindy ve zvyku uvádět – nezávazně, protože co mohl vědět, jaké knihy se právě píšou a jednoho vzdáleného dne budou schopny proměnit stín jeho vlastního nečinného já ve světlo a odvahu? Kolik spisovatelů a spisovatelek se právě v tuto chvíli sklání nad svými slovy? Kolik z nich zrovna píše odstavec, který ode dneška za několik let pomůže člověku plnému zoufalství zvednout hlavu? Větu, která bude čtenáři šeptat: Vidím tě. Rozumím ti. Nejsi sám.

A kolik z nich zrovna tvoří postavu tak živou a skutečnou, že se za sto let stane důvěrným přítelem dosud nenarozeného čtenáře?

Kniha je hvězda. Její světlo k nám dorazí až desítky let poté, co byla napsána, pomyslel si Perdu.

Tuto magii Saramago označil jako tichou bárku do noci. Když byla kniha cestou k neznámým břehům sebe sama. A cestou ke břehu druhých. Tím je myšleno, že fikce a realita nejsou nikdy definitivní a že každý vidí ve stejnou dobu jiný svět a všichni vyjednávají s osudem: když udělám tohle, tak – když se stane to nebo ono, udělám –

Knihy a lidé.

Lidé a knihy.

Co kdyby Encyklopedie pocitů nebyla jeho testamentem, knihou psanou do šuplíku, pouhým únikem muže v nejlepších letech, ale… praktickým návodem? Ano. Manuál pro literární farmaceuty a farmaceutky. Jean Perdu si představil, že dá originál do ruky osobě, která jednoho dne sama otevře literární lékárnu. Nebo převezme tu jeho. Nebo bude vědět, jak jinak s ní naložit.

Přijdou po něm jiní, kteří budou provázet čtenáře a přispějí k tomu, aby se vyznali ve světě a v sobě. A aby s druhými jednali lidsky.

S dobrotou, s empatií.

S láskou.

Ta představa byla tak intenzivní a srdceryvně krásná, sen, který člověk nemůže vyslovit, aniž by ho zničil, že v to na okamžik skoro sám uvěřil. Že je tam venku někdo – on nebo ona –, kdo ještě neví, kolik toho může udělat a změnit pomocí jediné knihy, kterou ve správný čas předá každému, koho potká.

Jak by to posuzoval Saramago? Tenhle naivní sen, že by čtenáři bránili válkám, nastolovali mír, brali na sebe hoře a bezmoc, aby léčili nekonečnou bolest – naivní, velice naivní, příliš velký, příliš bláznivý. Člověk takový není. Copak se monsieur Perdu vůbec ničemu z knih a večerních zpráv nenaučil?

Catherine přišla bosá z kuchyně na stinnou terasu. Měla na sobě svůj sochařský oděv: indickou košili sahající až ke stehnům a pod ní kalhoty, u nichž nevadilo, že se zamažou od kamenného prachu. V jejích šedých očích spočíval soustředěný výraz, který Jeanovi napovídal, že se ji nemá pokoušet oslovit a očekávat, že bude odpovídat v celých větách. Momentálně pracovala s hlínou a sádrovými otisky, aby vytvořila menší bronzovou sošku.

Přišla jen na krátkou návštěvu. Nacházela se totiž v tenké bublině obklopující její vnitřní prostor, v křehkém útvaru, v němž se odehrávalo něco, co Perdu cítil také, když byl se sebou a svými sešity sám – odpoutání od přítomnosti. Moje myšlenkárium, tak to nazvala jedna spisovatelka. Jiný autor se nechal slyšet, že je ve svém tajném kamenolomu. Pro Jeana to bylo pokojné údolí.

Ne jako já.

Table of Contents

Kapitola 1

ČTENÁŘSKÁ ŽÍZEŇ

Kapitola 2

ČTOUCÍ ČLOVĚK

Kapitola 3

STÍN LET

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

EPILOG