Ediční rada edice Magnetka

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

Mgr. Jaroslav Kříž, Ph.D. (Městská knihovna Antonína Marka v Turnově)

JUDr. František Čermák

Copyright © Miloslav Jenšík, 2011, 2024

Cover © Lukáš Tuma, 2024

Photos © Library of Congress, New York Public Library, Wikimedia Commons, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2011, 2024

ISBN 978-80-278-0137-4 (print)

ISBN 978-80-278-1343-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1344-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1345-2 (pdf)

Snad to byl plamen, který planul ve velkém krbu, snad bohatá jídla, vzácná francouzská a maďarská vína; cítil jsem, jak se mi zardívá čelo. Seděl jsem u stolu německého krále polské země ve velkém sále Wawelu, v starobylém, vznešeném, bohatém, učeném královském městě, jemuž je jméno Krakov; uprostřed nicotného dvora toho prostoduchého, krutého, ješitného Franka, který má za to, že se do něho převtělil nějaký italský renesanční šlechtic. Melancholický stud mi zardíval čelo… Stejně jsem se rděl, když jsem projížděl autem pustými zasněženými pláněmi mezi Varšavou, Lodží a Radomí, Lvovem a Lublinem; samá smutná města a žalostné vesnice, obydlené bledými, hubenými lidmi, kteří měli ve tváři vepsán hlad, úzkost, porobu, zoufalství a v jasných očích ten podivně čistý pohled, jaký měl polský národ v neštěstí.

V tu chvíli se otevřely tiše dveře a na stříbrném podnosu vplula pečená husa. Byla to plňoučká, tučná polská husa, masitá prsíčka, tlusté boky, krk samý sval. Nevím, proč mě napadlo, že nebyla nejspíš po starém dobrém způsobu zaříznuta nožem, nýbrž zastřelena u zdi četou SS. Zdálo se mi, jako bych slyšel ostrý rozkaz „Feuer!“ a náhlý praskot hromadného výstřelu. Ta husa jistě padla s hlavou vztyčenou, dívajíc se zpříma do tváře krutým utiskovatelům Polska. „Feuer!“ vykřikl jsem silným hlasem, jako bych si náhle uvědomil, co znamená ten výkřik, ten chraptivý zvuk, ten ostrý rozkaz, jako bych čekal, že ve velkém sále Wawelu zazní náhlý praskot salvy. Všichni se dali do smíchu. Smáli se, zvracejíce hlavy nazad. „Feuer!“ vykřikl teď zase Frank a všichni se ještě víc smáli, hlavu skloněnou k pravému rameni, oči upřené na husu, levé napůl zavřené, jako by mířili doopravdy.

Curzio Malaparte

Kaput

Mein Führer, tato chvíle je složitá. Z historického hlediska je však akce Poláků požehnáním. Skoncujeme s nimi. Varšava bude zničena. Toto město, které je duchovním hlavním městem šestnáctimilionového až sedmnáctimilionového národa a jež od první bitvy u Tannenbergu sedm set let blokovalo naši cestu na východ, přestane existovat a v tom smyslu samotní Poláci již nikdy nebudou představovat problém pro náš den a pro všechny, kteří přijdou po nás.

Heinrich Himmler

Hlášení Hitlerovi

Válečný kabinet si přeje, aby sovětská vláda věděla, že veřejné mínění v naší zemi je hluboce dojato událostmi ve Varšavě a strašným utrpením Poláků. Ať to bylo s počátkem povstání tak či onak, za přijaté rozhodnutí nemohou nést odpovědnost pouze lidé z Varšavy. Naši lidé nedokážou pochopit, proč dosud nebyla Polákům ve Varšavě vyslána žádná pomoc zvenčí. Veřejnost se nyní dovídá, že tato pomoc nemohla být vyslána v důsledku rozhodnutí vaší vlády, na jehož základě nebylo americkým letounům povoleno přistát na letištích, která se nyní nacházejí v ruských rukou. A jestliže Poláci ve Varšavě budou teď ještě přemoženi Němci… bude to pro zdejší veřejné mínění otřes, který může mít nedozírné následky. Sám válečný kabinet nemůže pochopit, proč vaše vláda odmítá brát v úvahu závazek pomoci Polákům ve Varšavě, jaký pociťuje britská či americká vláda.

Winston S. Churchill

Telegram Stalinovi

Hodina „W“, obratník zúčtování

Bylo před pátou. Povídáme a najednou přestřelka. Potom něco jako těžší zbraně. Slyšíme děla. A vůbec různé druhy zbraní. A pak křik: „Hurrááá…“ „Povstání,“ řekli jsme si hned, tak jako všichni ve Varšavě. Bylo to divné. Protože to slovo jsme nikdy předtím nepoužívali. Znali jsme ho jen z dějepisu, z knížek. Už nás nudilo. A teď najednou. Je, a dokonce s „hurrááá“. To „hurrááá“ a „ta ta ta ta“ znamenalo, že povstalci dobyli soud od Zahradní ulice. Pršelo. Dávali jsme pozor, aby nám nic neuteklo. Okna Irenina bytu vedla na druhý dvorek s červenou zídkou na konci a za tou zídkou se táhl až k zahradní ulici ještě jeden dvorek s pilou, kůlnou, hromadou prken, s vozíky. Díváme se a vtom někdo v německé vojenské blůze, s vojenskou čepicí a červeno-bílou páskou přeskakuje přes tu červenou zídku z tamtoho dvorku na náš. Skočil na bednu na smetí. Z ní na stoličku. Ze stoličky na zem.

„První povstalec,“ vykřikli jsme. „Víš co, Mironku, já bych se mu snad vzdala,“ řekla Irena nadšeně skrz záclonu.

Miron Białoszewski

Památník z Varšavského povstání

V poradní místnosti Vlčího doupěte vybuchla 42 minut po poledni 20. července 1944 bomba, nastražená statečným plukovníkem Clausem Schenkem von Stauffenbergem. Adolf Hitler zázračně vyvázl bez většího zranění a krutě pak zúčtoval se strůjci atentátu a pokusu o převrat. Sny o tisícileté říši hákového kříže utrpěly další vážnou trhlinu; nemohlo být pochyb o tom, že už i německý generální štáb je nakažen virem poznání blížícího se hořkého konce.

Mussolini si za Hitlerova doprovodu prohlíží místnost, v níž došlo k neúspěšnému bombovému atentátu na německého vůdce, červenec 1944.

A vichřice odvety za zločiny nacismu nabývala na síle i rychlosti. V červenci se na invazní frontě v Normandii objevil nejútočnější americký generál George Patton. V posledních dnech měsíce poprvé zasáhl do řízení bojů a během čtyř dnů nepřetržitých úderů dosáhl toho, oč jeho předchůdci marně usilovali už od vylodění na normandských plážích. Kobra – takový byl krycí název průlomové operace u Avranches – značně rozšířila předmostí a umožnila další postup do nitra Francie. Spojenci se probíjeli dál také Itálií; zprávy o hrdinství krajanů v bojích o opevněný vrch Monte Cassino, který pět měsíců blokoval postup k Římu a dál na sever, zdvihaly v okupovaném Polsku hlavy a vlévaly novou naději do srdcí. „Czerwone maki na Monte Cassino zamiast rosy piły polską krew,“ zpívá se v písni, která brzy poté v celé zemi získala obrovskou popularitu. Tolik a tak drahocenné rosy rudé máky na úbočích klášterní hory opravdu nikdy předtím nevypily. „Ta ziemia do Polski nalezy, choć Polska daleko jest stąd,“ říká jiné dvojverší té balady. Je třeba překládat? Až v daleké Itálii leží kus Polska, rozlehlé pole stovek prostých křížů se jmény mužů, kteří se v duchu dávné národní tradice s krajní sebeobětavostí bili na druhém konci Evropy (a předtím v Africe) za osvobození zmučené vlasti.

Nacistické panství nad Polskem bylo nesrovnatelně krutější než třeba u nás nebo ve Francii. Jeho konec se však v té době už valem přibližoval. Že přicházel ze sovětského východu, přijímala většina Poláků s krajní nedůvěrou, nebo přinejmenším s velice smíšenými pocity. Jejich kořeny sahaly až do daleké minulosti, ale ještě mnohem chmurnější pocity živily i tragédie zcela nedávné.

Od rozdrcení elitní německé 6. armády u Stalingradu zasazuje Rudá armáda nepříteli ránu za ranou. Kursk a Kyjev, to jsou nejvýznamnější milníky jejího teď už nezadržitelného postupu na západ. Na prahu léta roku 1944 mají Georgij Žukov, Alexandr Vasilevskij, Konstantin Rokossovskij a další Stalinovi vojevůdci na sovětsko-německé frontě o sedmdesát procent vojáků, o osmdesát procent kanonů, houfnic a minometů a o šedesát procent tanků a samochodných děl více než nepřítel. K tomu již téměř pětinásobnou převahu bojových letadel! Jedna útočná vlna se utopí ve vlastní krvi, ale vzápětí nastupuje druhá, třetí, pátá, …

Kryptonymem sovětské letní ofenzivy proti německé skupině armád Mitte (Střed) je jméno generála Bagrationa, hrdiny Vlastenecké války proti Napoleonovi. Na úsvitu 23. června 1944 zaútočí čtyři sovětské fronty – v součtu zhruba 2 400 000 vojáků s 26 400 děly a minomety, 5200 tanky a samochodkami a 5300 letadly! Navíc v protivníkově týlu operuje na 150 000 partyzánů; v noci na 20. června rozsáhlou a dobře koordinovanou záškodnickou akcí zničí železniční tratě, po kterých mohli Němci dopravovat na frontu záložní jednotky, posilové zbraně a munici. Drtivý nápor nemůže nic zastavit. Už 3. července je osvobozen Minsk. Jádro německých obranných sil se octne v kotli obklíčení; všechny pokusy probít se z něj ven jsou marné. Víc než 50 000 skleslých zajatců čeká potupný průvod moskevskými ulicemi. Obyvatelé města mu přihlížejí s obrovským a snadno pochopitelným zadostiučiněním. Když přejdou poslední řady pokořených dobyvatelů, ulice po nich spláchnou kropicí vozy.

Georgij Žukov.

Už ve dnech, kdy rudoarmějci lámou poslední odpor obklíčených, je maršál Žukov, zástupce hlavního stanu u 1. a 2. běloruského frontu, povolán do Moskvy. Při snídani v přepychové Stalinově dače v příměstském Kuncevu mu hostitel položí dvě otázky v jedné: „Mohla by teď naše vojska začít osvobozovat Polsko a bez zastavení dojít až k Visle a na kterém úseku by bylo možné zasadit do boje 1. polskou armádu?“ Georgij Konstantinovič jako vždy (alespoň podle toho, jak svá vystoupení sám líčí ve Vzpomínkách a úvahách) obratem vysype jedinou správnou odpověď z rukávu: „Naše vojska nejen mohou dojít až k Visle, ale musí na ní vytvořit i výhodná předmostí, odkud by byly zajištěny další útočné operace na berlínském strategickém směru. Pokud jde o 1. polskou armádu, měla by být zasazena ve směru na Varšavu.“ Přesně podle učebnic válečné akademie, jako při štábní hře na mapách. Stalin téměř neznatelně kývne a znovu si zapálí vyhaslou lulku. Takové jednoznačné výroky chce od svých maršálů a generálů slyšet. Jak s návrhy později naloží, je už pouze jeho věc.

Žukov se ještě dozví, že se nazítří ve Stalinově přítomnosti setká s představiteli v Moskvě vytvořeného a oddaně promoskevského Polského výboru národního osvobození. Tihle soudruzi většinou nic neříkajících jmen, která se drtivá většina Poláků teprve bude učit znát, se na pokyn svých chlebodárců chystají v nejbližších dnech vydat manifest ke všemu lidu okupované země; sovětští propagandisté nepochybně již přistoupili ke konečné redakci textu… Třetího dne se ještě uskuteční porada vrchního velení, na níž je s konečnou platností schválen plán další útočné operace 1. běloruského frontu pod velením armádního generála Rokossovského: rozdrtit německé uskupení v prostoru Kovelu na Volyni a polského Lublinu, dobýt Brest, v závěru na široké frontě proniknout k Visle a vytvořit předmostí na jejím západním břehu.

Že by Stalinovi nešlo oVaršavu?

Stačí letmý pohled na mapu: úder míří přímo na polské hlavní město! Proč však oněm ve výčtu hlavních cílů nepadlo ani slovo? Že by to byla pouhá náhoda, nedopatření? Vždyť jde ostrategický cíl zcela mimořádného významu! Varšava není jen metropole Polska, země, která už na oltář příštího společného vítězství nad nacistickou říší položila bezpočet obětí. To by mohlo být sovětským politikům avojevůdcům venkoncem jedno. Polsko se však na základě teheránských ujednání nejvyšších představitelů Velké trojky protinacistické koalice napříště chtě nechtě zařadí mezi spojence, nebo přinejmenším velmi loajální sousedy Sovětského svazu. Nadto je Varšava také klíčový anezastupitelný dopravní uzel. Pokud by ipo skončení této operace zůstala vrukou Němců, stala by se přirozeným úhelným kamenem jejich další obrany na Visle. Naopak, pokud ji touto ofenzivou ovládne Rudá armáda, vyrve nepříteli svorník předposlední přirozené obranné linie na cestě kBerlínu. Potom už vrovině, která umožní plně uplatnit den ode dne drtivější převahu živé síly itechniky, bude Rudé armádě stát vcestě jen Odra!

Lze uvěřit, že by Stalinovi, tomu oslavovanému geniálnímu duchovnímu otci drtivých úderů, unikla strategická cena Varšavy? Že by mu oni nešlo? Ale kdež! Ovšemže mu oni jde– ajak! Asní ocelou zemi, jako oni šlo jeho carským předchůdcům. Kdysi byla Varšava Napoleonovi branou do Ruska, teď si tu rudoarmějská lavina dokořán otevře bránu do střední Evropy! Sovětský diktátor má sPolskem veliké plány. Dokonce se chystá posunout celý stát– srozpačitým přitakáním západních spojenců– opořádný kus na západ. Věčně vzpurné Poláky má totiž sovětský diktátor odjakživa nerad. Kdyby pro nic jiného, nezapomene jim rok 1920.

„Ikdyž tvůrcem sovětského aparátu teroru byl Polák Felix Dzeržinskij avrepresivních orgánech (Čeka, GPU, NKVD) pracovalo na všech úrovních mnoho polských komunistů, patří Poláci mezi represemi nejvíc postižené národy,“ říká respektovaný historik Andrzej Paczkowski veseji Polsko– „nepřátelský národ“ vmezinárodním sborníku Černá kniha komunismu. „Důvodů tohoto ‚privilegia‘– statutu ‚nepřátelského národa‘– je vícero. Působily zde nejen vlastní mechanismy ovlivňující chod aparátu sovětské represe, ale svou roli sehrálo itradiční nepřátelství mezi oběma národy. To má své kořeny jak ve vzdálené minulosti, tak vpodezřívavosti sovětských vůdců– hlavně Stalina– vůči Polsku aPolákům. Vletech 1772–1795 bylo Polsko nuceno podrobit se třem dělením, jimiž carská říše pokaždé získala velký díl. Poláci, mající dost ruského útlaku, povstali vletech 1830 a1863, ale povstání byla pokaždé tvrdě potlačena. Válka vroce 1914 atéměř současný rozpad tří říší– německé, ruské arakousko-uherské–, které Polsko utlačovaly více než jedno století, jsou pro ně historickou příležitostí kobnovení národní nezávislosti.“

Který národ vcizím područí by netoužil po obnovení samostatnosti? Unás otom přece také ledacos víme. Jenže není útlak jako útlak. Autorovi této knihy kdysi jeho polský přítel etnograf dr.Antoni Kroh vyprávěl příhodu, kterou měl od svého dědečka. Když za první světové války čeští vojáci pod rakouskými prapory procházeli Haličí na frontu, vrozhovorech sPoláky často otevřeně říkali, že se při první příležitosti vzdají Rusům nebo knim přeběhnou. Poláci nad tím jen kroutili hlavou. „KMoskalům? Aproč, pro boha živého?“– „Jsou to přece naši bratři, Slované, jako my ivy!“– „My jsme na prvním místě Poláci. Slované to jsou, ale naši nebo vaši bratři? To tedy rozhodně ne! Nám nikdy nic dobrého nepřinesli. Je to prostě velký národ, který považuje za samozřejmé, že už proto smí deptat ty menší. To mají pod kůží iti znich, kteří se sami třesou před kozáckou nahajkou. Naši krajané, navlečení do jejich uniforem, přebíhají kRakušanům amoc dobře vědí proč. Vždyť vy Rusy vůbec neznáte! Co onich vlastně víte?“ Tenkrát se to nedorozumění nedalo nijak překlenout. Iluze omocné slovanské záštitě unás definitivně pominuly až s21. srpnem 1968.

Je nepopiratelnou historickou pravdou, že ze tří záborů Polska se do roku 1914 nejvolněji dýchalo vrakouském. Zato vruském bezpochyby nejhůře. Onějakých občanských právech nemohla být vcarské říši řeč, ani když šlo oRusy. Oujařmených národech darmo mluvit; bída, zaostalost, drsné porušťování aprimitivně vnucované pravoslaví, takový byl jejich úděl. Ještě víc to platilo uodedávna nenáviděných Poláků. Východní sousedé jim nikdy nezapomněli, že na počátku 17. století dokonce načas drželi vrukou Moskvu.

Kvýsledkům první světové války patří obnovení polské– stejně jako české– státnosti. Polská nezávislost se však okamžitě stane trnem voku bolševikům, kteří mezitím opanovali Rusko. Nejen proto, že zmenšila dědictví po carech, jež jim ve všeobecném rozvratu padlo do klína. Existence Polska také, jak připomíná Paczkowski, „ihned naráží na snahu Moskvy vyvolat vNěmecku revoluci, pro niž je Varšava překážkou, kterou je nezbytně třeba odstranit“. Atak ve jménu ahalasně vyhlašovaném zájmu světové proletářské revoluce „vlétě 1920 vysílá Lenin Rudou armádu na Varšavu. Smělý čin takřka uspěje, ale vzepětí polského národa jej nakonec zmaří avroce 1921 jsou Sověti donuceni podepsat vRize mír ve prospěch Polska. Stalin, který svou neukázněností výrazně přispěl kporážce Rudé armády, nikdy nezapomněl na tuto pohanu. […] Od té doby je tedy více srozumitelná podezřívavost sovětských vedoucích činitelů– azvláště Stalinova– vůči Polsku, Polákům ivůči všem, kdo se podíleli na znovuobnovení nezávislosti: šlechtě, armádě acírkvi“.

Zatímco vté samé době naši legionáři bojovali daleko za Uralem proti bolševikům, naši železničáři odmítali dopravit do Polska tolik potřebné zbraně. Poláci itak dokázali ubránit proti rudé záplavě Lvov apřed Varšavou ji obrátit na bezhlavý ústup. „Zázrak nad Vislou“ se tomu tenkrát říkalo; ten pojem se poprvé objevil na stránkách varšavského deníku Rzeczpospolita ableskem obletěl celý svět. Moudré hlavy se hned začaly přít, kdo že byl vlastně tvůrcem zázraku. Zasloužil se oněj nejvíc generál Maxime Weygand, za první světové války šéf francouzského generálního štábu apravá ruka maršála Foche, vdobě polsko-sovětského střetnutí hlava francouzské vojenské mise ve Varšavě, nebo Polák Józef Klemens Piłsudski? Někdejší socialistický novinář, který si svého času jako carův poddaný prodělal své na Sibiři, se za války stal rozhodným stoupencem spolupráce sRakouskem-Uherskem. To on vytvořil 1. brigádu polského legionu, bojujícího už tehdy proti Rusům. Po roce 1918 se stal nejvyšším představitelem obnoveného státu ijeho armády avrchním velitelem vbojích sRudou armádou. Ve válce se Sověty se vyznamenávali idalší generálové, mezi nimi také ti, jejichž jména se ještě nejednou objeví vtéto knize: Władysław Sikorski, Stanisław Haller, Kazimierz Sosnkowski, Władysław Anders… Vbojích si udatně vedl iTadeusz Komorowski, pětadvacetiletý hulánský důstojník, zraněný šavlí rudého kozáka vpředpolí Lvova.

Příslušníci Buďonného jezdecké armády, 1920.

Mezi těmi, jejichž sny ovelké dobyvatelské válce pod rudým praporem ostudně vzaly za své před Varšavou, hráli významnou roli bývalí carští oficíři Michail Tuchačevskij aSemjon Buďonnyj. Ten druhý se zúčastnil už rusko-japonské války vletech 1904 a1905. Krudým přešel roku 1918. Byl to hrubý chlap ataková byla ijeho konarmija později opředená legendami, jež se vmnohém zcela rozcházely shistorickou pravdou. Už vruské občanské válce apozději ivkonfliktu sPolskem si 1. jízdní armáda počínala neobyčejně krutě. Ubíjení vzdávajících se protivníků nebo zajatců šavlemi patřilo koblíbeným kratochvílím rudých jezdců. Téměř pravidlem se stalo zvěrské mučení zajatých polských důstojníků. Vraždění všeho polského se nevyhýbalo ani ženám adětem. Na denním pořádku byly iloupeže, drancování, znásilňování.

Buďonného jezdecká armáda čítala 16 000 mužů. Ve vykloubených časech občanské války jistě představovala nemalou sílu. Pro regulérní válku, která měla srazit na kolena Polsko arozlít se dál na západ, to ale bylo málo. Vždyť jen generál Haller, ve střetnutí sRudou armádou šéf generálního štábu, se vrátil do Polska zFrancie spočetným legionářským vojskem, jež prošlo výhní tvrdých bojů. Sovětským plánům by odpovídaly spíše počty někdejší carské armády sjejími 40jezdeckými divizemi, které disponovaly 300 000 mužů. Semjon Michajlovič, jenž nikdy moc nevážil slova, údajně později prohlásil: „Kdybych měl těch tři sta tisíc šavlí, přeoral bych celé Polsko, anež by skončilo léto, duněla by naše kopyta na pařížských náměstích.“ Jeho výrok svědčí otom, že se ani dost málo nepodceňoval. Na každý pád bylo pro Evropu dobře, že tolik šavlí ani zdaleka pohromadě neměl.

Podobně jako Buďonnyj, ani Tuchačevskij věru netrpěl přemrštěnou skromností. Vjeho případě to dokládá třeba denní rozkaz vydaný 2. července 1920, dva dny před zahájením ofenzivy Západního frontu do nitra Polska: „Na západ! Vojáci Rudé armády! Nadešel čas zúčtování. Armáda Rudého praporu aarmáda Bílého orla stojí proti sobě ve smrtelném střetu. Přes mrtvolu bílého Polska vede cesta kcelosvětovému požáru. Na svých bodácích přineseme pachtícímu se lidstvu štěstí amír. Na západ! Udeřila hodina útoku. Na Vilno, Minsk aVaršavu! Pochodem vchod!“ Rozkaz tehdy spolu sTuchačevským podepsali také politický komisař frontu Smilga, člen vojenské rady Unszlicht anáčelník štábu Schwarz.