Spirit Animals –
Vzestup a pád

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Eliot Schrefer

Spirit Animals – Vzestup a pád – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu věnuji vám, Ombwe a Oshwe.

Dvěma šimpanzům, kteří mě chytili za srdce.

– E. S.

1.
ZAJATCI

Buch!

Abeke s trhnutím procitla, celá rozechvělá. Nejdřív si myslela, že se jí ten zvuk jenom zdál. Ale pak ho uslyšela znovu.

BUCH!

Vyskočila a málem si rozrazila lebku o strop. Řetěz, jímž měla spoutaný kotník, ji strhl zpátky k Mej-lin, která se také vzbudila.

„Co je?“ zeptala se Mej-lin a zašátrala do tmy.

Abeke si rozespale vzpomněla, kde jsou: uvězněné v cele korábu, který míří do tábora dobyvatelů v jižní Niloji. Už jednou se na podobné lodi plavila – tehdy však byla čestným hostem. Dostala lůžko vystlané peřím, zrcadlo ve zlatém rámu a mohla se volně pohybovat po palubě. Nebyla zamčená v těsném a temném zajištěném prostoru hluboko v útrobách korábu, kde skřípání lodních trámů doprovázelo cupitání krys.

Dobyvatelům ani takové uvěznění nepřipadalo dostatečné, a proto Abeke a Mej-lin připoutali k sobě za kotníky.

„Hlasy,“ vyhrkla Abeke šeptem. „Někdo sem jde. Vstávej!“

Mej-lin se elegantně zvedla. Dokonce i s řetězem a těžkým okovem na noze se dokázala pohybovat úplně tiše. I když byla spoutaná a zlomená, zachovala si duši válečnice.

Za jiných okolností by si dívky světla svíčky ve dveřích snad ani nevšimly, ovšem po tolika dnech pobývání v naprosté temnotě Abeke oslepilo. Když si její oči na světlo přivykly, spatřila u vstupu nějakého chlapce. Byl vysoký a dobře stavěný, měl bledou pleť a omluvný pohled v přívětivých očích. Šejn.

Přestože Abeke nikoho z dobyvatelů neměla v lásce, věděla, že Šejn je tím jediným, koho by při dobré vůli mohly nazývat spojencem. Pouze on jim během dlouhé plavby nosil jídlo a čerstvou vodu k pití. Bez něj by zemřely.

„Jste obě v pořádku?“ zajímal se Šejn. Hovořil milým tónem, nicméně Abeke si byla dobře vědoma, že se mu u pasu blýská šavle a že nad nimi má velkou moc. Pořád byl jedním z jejich věznitelů. A navíc dokázal přivolat zlé spirituální zvíře, rosomáka. Abeke si byla jistá, že za jiných okolností by si s ním její leopardice Uraza hravě poradila, ovšem rosomáci byli ideálně stavění pro boj v těsných prostorách, kdežto Uraza nikoli.

„Tak v pořádku, jak to v těchto podmínkách jde,“ odvětila úsečně a významně zařinčela řetězy.

„Vážně mě to moc mrzí,“ povzdechl si Šejn. „Říkal jsem jim, že okovy nejsou nutné.“ Odmlčel se a zvedl oči ke stropu. Seshora se ozývaly skřípavé zvuky. „Ale váš čas v podpalubí je stejně u konce. Dorazili jsme na naši základnu.“

Abeke přimhouřila oči. To snad čekal, že se jí uleví? V lodi se jí nikterak nelíbilo, věděla však, že na základně dobyvatelů je nečeká nic lepšího. Chystali se je obě obětovat obrovské kobře Gerathon? Nebo ji chtěli přinutit vypít odpornou Žluč, aby se z ní stala loutka a Gerathon ji mohla ovládat, stejně jako ovládá Mej-lin?

Abeke se snažila zachovat klid, ale když si vzpomněla na ten den u Mulopovy jeskyně, probleskly jí hlavou děsivé obrazy: Mej-lin jí bolestivě zarývá prsty do kůže a táhne ji na kamenitou pláž. Pak ji tvrdě přetáhla bojovou holí přes hlavu, když se snažila vyprostit. Svět potemněl…

„Naši základnu?“ podivila se Abeke, když tu vzpomínku zaplašila. „Komu patřila předtím, než ji zabrali dobyvatelé?“

„Je to palác jednoho z pánů nilojských stepí,“ povzdechl si znovu Šejn. „Poslyš, nejsem pyšný na to, že jsme někoho vystrnadili z domova. Ten pán pořád žije a já se snažím dohlížet na to, aby se Nilojcům, kteří tu pracují, nic nestalo a měli dostatek jídla. Pokouším se zajistit jim co možná nejlepší živobytí.“

Abeke si zkřížila ruce na prsou a zamračila se na něj.

„Prosím, nedělej mi potíže, Abeke,“ sklopil Šejn oči. „Kvůli sobě i kvůli Mej-lin.“

Abeke se ohlédla k Mej-lin, která téměř neznatelně přikývla. Pokud by jim Šejn měl být někdy k užitku, bude lepší udržet si ho na své straně a pokusit se získat co nejvíc informací.

„Dobře,“ přikývla Abeke. „Půjdeme s tebou, Šejne. Veď nás.“

Se spoutanými kotníky se po žebříku lezlo dost těžko. Abeke postoupila o příčku výš, počkala na Mej-lin a pak udělala další krok. Konečně se dohrabaly až ven. Na denním světle Abeke musela zavřít oči a po tvářích jí tekly slzy.

Šejn tam na ně čekal a silnýma rukama jim oběma pomohl přes poslední příčku a usadil je na palubu.

Trvalo dlouho, než si Abeke na světlo zvykla. Pak zalapala po dechu.

Paluba se hemžila dobyvateli, kteří postupně odplouvali na člunu k pobřeží. Vojáci na sobě měli uniformy s jednoduchou koženou zbrojí a prsním pancířem dočerna naleštěným olejem. Tohle nebyla zbroj pro parádu. Byla určena k boji.

K boji s Nilojci, pomyslela si Abeke hořce. K boji s lidmi, kteří brání své domovy.

Jen kousek od nich stál Zeríf, který Abeke kdysi namluvil, že když se přidá k němu, postaví se na stranu dobra. Stále měl pohledný, ostře řezaný obličej a krátce střižené vousy. Vedle něj Abeke zahlédla ženu, kterou neviděla od výpravy na sever: Rolanovu matku Aidanu. Nebyla sice spoutaná, i tak ovšem vypadala trochu jako zajatkyně – propadlé tváře, unavené oči. Abeke byla poprvé ráda, že Rolan není nikde poblíž. Kdyby matku viděl v takovém stavu, mohlo by ho to zničit.

To však nebylo všechno. Vedle Aidany stála neznámá dívka. Byla vysoká a bledá, s velkýma očima a úlisným úsměvem. Měla na sobě oděv z černé kůže ověšený proužky slonoviny tak, aby připomínaly pavoučí nohy. Šlehla pohledem po Abeke a Mej-lin a pak se podívala na Šejna. Když mluvila, sotva pohybovala rty. „Tohle jsou ty můry, které jsi tak dlouho chytal do sítě, bratře? Jsem zklamaná.“

Bratře! Abeke se zaměřila na dívčinu ostrou bradu, vystouplé lícní kosti a husté světlé vlasy a musela uznat, že jsou si podobní. I Šejnova sestra patřila k Označeným: na rameni jí seděl pavouk velký jako racek. Nafouklý zadeček se žlutými pruhy byl jasným varováním, že pavouk je jedovatý.

Šejn vypadal, že ho sestřina slova zasáhla, pak však posměšně odvětil: „Drino, co kdyby ses nám pochlubila, kolikrát jsi prohrála se Strážcem Zeleného hradu? Nebo o tom radši nechceš mluvit?“

Šejn ťal do živého. Tentokrát nasadila ublížený výraz Drina, ale když si všimla, že Zeríf se dívá, zpupně nadula tváře. Abeke vycítila, že bez Zerífa by tento sourozenecký rozhovor probíhal jinak.

„To stačí!“ vyštěkl Zeríf, ještě než Drina stihla odpovědět. „Vítězství v Niloji máme na dosah ruky – není nutné dohadovat se jako děti.“

Abeke kradmo pohlédla na Mej-lin – neshody mezi dobyvateli by jim třeba mohly být nějak k užitku. Ale Mej-lin nehnutě seděla na palubě s rukama položenýma na kolenou a očima zavřenýma. Nic nevnímala.

Čtyři dobyvatelé – Šejn, Zeríf, Aidana a Drina – shlíželi na dvě zajatkyně. Právě v tom okamžiku vyšlo zpoza mraků slunce a Abeke proti světlu nemohla rozeznat jejich obličeje. Staly se z nich jen čtyři tmavé siluety tyčící se nad spoutanými děvčaty. Cítila se proti nim tak strašně bezbranná.

„Moc nebezpečně nevypadají, co?“ poznamenal Zeríf. „Ale mně bylo od první chvíle jasné, že od Abeke nám nic nehrozí. Dokonce i její otec z ní byl zklamaný. Teď bude nejspíš ještě zklamanější, když je Okaihí v samém středu dobytého území.“

V Abeke se vzedmul známý pocit bezmocné zuřivosti. Jako by se vrátila do vesnice a Soama jí znovu vypočítávala všechny její vady na kráse. Soama ze všeho nejvíc toužila cítit se krásná a nejjednodušší způsob, jak toho dosáhnout, bylo přimět Abeke, aby se cítila ošklivá. Tehdy se naučila přijímat to s naprostým klidem a stejně reagovala i teď. Současně však měla chuť propustit Urazu a dívat se, jak Zerífovi trhá hrdlo. Jenže dobyvateli u nohou seděl jeho šakal. Zvíře mělo ostražitý pohled a funělo s otevřenou tlamou, v níž se bělaly ostré zuby. Pavouk na Drinině rameni se krčil, jako by se chystal ke skoku. Útočit v takové situaci by bylo bláhové.

„Vstaňte,“ rozkázal Zeríf.

Abeke zaváhala, ale Mej-lin se s řinčením řetězů zvedla. V obličeji měla pořád ten prázdný výraz. Abeke se ulekla, že ta osoba vedle ní vůbec není Mej-lin a že její kamarádka je opět v moci Gerathon. Pak si ale všimla, že Mej-lin má ruce zaťaté v pěst.

„A teď,“ usmál se Zeríf krutě a založil si ruce na prsou, „zpátky na kolena.“

Abeke pohlédla směrem k Šejnovi, který se zdál být Zerífovým sadismem vyvedený z míry. Mej-lin se chvěla jen těžko potlačovanou zuřivostí. Nezkoušej útočit, prosila ji Abeke v duchu. Teď na to není vhodný čas.

„Řekl na kolena!“ Drina vykopla nohu. Byla rychlá, mnohem rychlejší, než by Abeke čekala. Jako by měla úplně stejné reflexy jako její pavouk. Než Abeke došlo, co se děje, už s Mej-lin obě klečely. Tvrdě narazila bradou do paluby a v ústech ucítila chuť krve.

„Drino!“ ozval se Šejn. „Nech toho.“

Během dlouhého ticha, které následovalo, měla Abeke zavřené oči. Překvapilo ji, jak lítostivým hlasem nakonec Drina odpověděla: „Promiň, bratře.“

Zeríf se zachechtal. „Gar chce, abychom je dopravili na břeh, ale bohužel neřekl jak. Když jsme se naposledy setkali, Abeke se pokusila probodnout mi srdce šípem. Mám právo je potrestat. Takže jsem rozhodl, že poplavou.“

Šejn začal protestovat, ale nikdo ho neposlouchal. Někdo Abeke tvrdě kopl do zad a ona se kutálela po palubě. Na okamžik ji zastavil řetěz, jímž byla připoutaná k Mej-lin. Pak uslyšela ránu a heknutí, jak Zeríf nakopl i Mej-lin. Slyšela, jak její kamarádka klouže po podlaze a padá. Přes palubu.

V zoufalé snaze něčeho se zachytit Abeke zašátrala po prknech paluby, jenže nahmatala jen hrst třísek. V uších jí zněl křik Mej-lin, která ji táhla za sebou. Ještě než sklouzla přes okraj a ocitla se ve vzduchu, spatřila Šejnův vyděšený výraz. Uslyšela šplouchnutí a vzápětí sama dopadla na vodní hladinu.

Sevřel se jí žaludek a do úst se jí nahrnula slaná voda. Těžký řetěz ji táhl do hlubin. Instinktivně se drala k povrchu, jenže i když zabírala vší silou, stěží se jí dařilo zabránit tomu, aby klesala ještě hlouběji. Mej-lin zmizela někde v hloubce a táhla ji za sebou.

Konečně tah řetězu povolil a Abeke se podařilo vynořit hlavu na vzduch. Zoufale plácala rukama do vody, jen aby se znovu nepotopila. Očima plnýma slané vody spatřila, že Mej-lin je vedle ní a stejně jako ona se snaží udržet nad hladinou. Cítila, jak jí ochabují svaly. Ještě pár okamžiků a neudrží se, opět zmizí pod vodou.

Mej-lin lapala po dechu, řetěz se jí zdál být těžší a těžší. Abeke nemohla plýtvat energií na to, aby se rozhlížela kolem sebe, ovšem někde v dálce slyšela, jak Šejn volá o pomoc. Drina křičela na Zerífa, dokonce i v jejím hlase zaznívala panika.

Šejn zařval přes palubu: „Abeke, plavte ke břehu! Plavte ke břehu! Není to daleko.“

Abeke se v zoufalství zadívala na břeh. Šejn se mýlil. S tím těžkým řetězem na nohou a slanou vodou v plicích se ta vzdálenost zdála nepřekonatelná. Byla to však jejich jediná naděje.

„Mej-lin!“ křikla. „Tohle může být naše šance!“

Za Drinina vřeštění a Šejnova hulákání se Abeke dala do plavání. Nohy ji tak bolely vyčerpáním, že měla pocit, jako by jí hořely. Mej-lin konečně chytila její tempo a plácala se vpřed spolu s ní. I ona křičela námahou. „No tak, Mej-lin!“ povzbuzovala ji Abeke. „My to zvládnem!“

Navzdory svému odhodlání plavala čím dál pomaleji. Řetěz jí nelítostně táhl nohy ke dnu a ona si s každým přerývaným nádechem lokla slané vody. Mej-lin ji chytila v podpaží a pokoušela se udržet ji na hladině, jenže bylo pozdě. Voda se nad ní zavřela.

A pak se nohama dotkla dna.

Písčina!

Mej-lin se postavila vedle ní a rozesmála se úlevou. Mořská voda jim sice sahala až ke krku, ale už se netopily. Dlouho jen oddechovaly a odpočívaly.

Mej-lin se ohlédla k lodi. „Zeríf je blázen,“ prskala. „Dobyvatelé nás jistě chtějí živé, jinak by nás zabili už v Ostrovní zemi. Tak proč teď riskoval, že se utopíme?“

„Málem jsem ho zabila,“ odvětila Abeke rozrušeně. „Řekla bych, že taková věc člověka dost naštve. Teď ale máme jiné starosti, Mej-lin, podívej!“

U břehu se samotné moře dalo do pohybu. Příboj před nimi rozdělila ohromná silueta. Abeke si nejprve myslela, že je to velký kámen hnaný vlnami. Pak ovšem zahlédla pod hladinou ocas pokrytý šupinami. Necelých deset metrů od nich se ve vodě zastavil obrovský krokodýl a zíral na ně.

Od břehu se brodila vodou vysoká postava ve zbroji a s rohatou maskou na obličeji. Muž došel až ke krokodýlovi a položil mu ruku na tlamu. Zkřížil si svalnaté ruce na prsou a zadíval se na vyčerpané Zelenopláštnice na písčině.

Čekal tu na ně sám generál Gar, vůdce dobyvatelů. Požírač.

2.
OKAIHÍ

Rolan tušil, že výprava přes Niloj za zlatým lvem Cabarem se promění v boj o přežití v nehostinném prostředí, nicméně utěšoval se tím, že tam bude horko. Jako v Concorbě, kde vyrostl. Během dne se všichni hodně potili – on sám měl tuniku posetou slanými skvrnami. Jenže teď, po západu slunce, se celý třásl. Byl rád alespoň za to, že se ramenem dotýká Conora. Jako by to bylo jediné místo na těle, kde mu nebyla zima.

Byl to krásný večer, o to by se nepřel. Proti obloze poseté hvězdami se rýsovaly siluety štíhlých stromů kývajících se ve větru. Tárik vyhlásil zastávku na písečném svahu nad malou vesnicí, kde byli kryti jen nízkým suchým křovím. Okaihí možná padlo do rukou dobyvatelů, varoval je Tárik. Měli bychom vesnici chvíli pozorovat a přesvědčit se, kdo se tu kolem pohybuje.

Doposud nikoho v okolí nespatřili. Jakmile je večer obestřel svým chladným hávem, začaly Rolana silně vábit načervenalé ohně na druhé straně palisády. I kdyby se nakonec ukázalo, že jsou obklopené nepřáteli, určitě by ho zahřály.

Existovala pravděpodobnost, že Okaihí skutečně padlo do rukou dobyvatelů. Ve všech vesnicích, které doposud navštívili, byli náčelníci buď pobiti, nebo přislíbili dobyvatelům podporu výměnou za ochranu. Tárik chlapcům vysvětlil, že tato „ochrana“ ve skutečnosti znamená, že nepřítel nenutí děti z vesnice vstoupit do armády a zabaví pro své účely jen polovinu úrody.

Ačkoli Okaihí vypadalo klidně, už se naučili obezřetnosti. Předchozího dne přišli k náčelníkovi jedné vesnice a vmžiku je obklopilo šest dobyvatelů, z nichž jeden měl po boku obzvlášť zákeřného rysa. Rolan se dotkl obvázané rány na předloktí. Mej-lin by předstírala, že ji ta jizva odpuzuje, ale on si pomyslel, že by ho za ni tajně obdivovala.

Mej-lin. Kde je jí asi konec?

Kéž by to jen věděl. Výprava do Ostrovní země skončila smrští událostí. Nakonec našli Mulopa, který jim ochotně předal svou korálovou chobotnici a objasnil jim, proč Požírač tak dychtí po talismanech Velkých strážců – chystá se vysvobodit opičáka Kova ze žaláře.

Ale pak se to všechno zvrtlo. Rolana pořád ještě strašil ten pohled Mej-lininých očí, když se obrátila proti nim. Ještě horší však bylo, že stejný měla i jeho matka Aidana, když se sama ocitla v moci Gerathon. Už dvakrát ho málem zabili lidé, na nichž mu záleželo, a navíc musel jejich prostřednictvím pohlédnout do očí velké kobře.

Potřásl hlavou a pokusil se opět zaměřit pozornost na palisádu Okaihí. Jenže vidina posedlé Mej-lin, která s nepřítomným výrazem táhne Abeke za dobyvateli, se mu neustále vracela na mysl. Jako by se mu svět snažil dokázat: Znovu a znovu tě budou opouštět. Mít tě rád je prokletí.

Kdykoli zahlédl proti mrakům, spoře osvětleným měsícem, stín Essix, jeho trápení trochu polevilo. Alespoň sokolice stála na jeho straně – a dokonce se občas začínala chovat, jako by jí na něm záleželo. Nebýt jí, možná by nedokázal ve svém úkolu pokračovat. Ale také nebýt Tárika – starší Zelenopláštník je vedl stále hlouběji do obsazené Niloje, přestože ho ztráta Mej-lin a Abeke hluboce zasáhla. Možná víc, než si mohl dovolit dát najevo.

„Poslyš, Rolane,“ oslovil ho Conor. Rolan sebou polekaně trhl, když uslyšel jeho hlas. Jeho nejlepší kamarád s klidnýma a důvěřivýma očima vypadal, že si o něj dělá starosti. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ přisvědčil Rolan a zavrtěl se. „No, vlastně je mi hrozná zima. A mám v trenkách písek. A taky se trápím. Ale jinak se mám skvěle.“

„Klidně můžeš…“ začal Conor, ale pak se odmlčel a odkašlal si. „Víš, napadlo mě, že bychom o tom, co se stalo, měli spolu mluvit co nejvíc.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ odtušil Rolan. „Jsme na obsazeným území, snažíme se vystopovat jeden z posledních volnejch talismanů, a ty si děláš starosti s pocity?“

Tárik, který ležel na břiše vedle Conora, se natáhl a položil Rolanovi ruku na rameno. „Vlastně tím chceš říct, že s Conorem souhlasíš,“ zašeptal. „Že bychom si měli připomínat, že to nebyla Mej-linina chyba. Nebyla a není. A my ji i Abeke najdeme. Ale je v pořádku, že jsi z toho rozrušený. Já sám se pořád nemůžu smířit s tím, že padly do zajetí. Na druhou stranu nemůžeme předstírat, že se to nestalo.“

„Pro lásku Mulopovu!“ vyhrkl Rolan. „Vy oba? Nechce se mi věřit, co to tady poslouchám. Táriku, to bych od tebe nečekal.“

Tárik přitlačil Rolanovi dlaň na pusu.

„Hmmf,“ bručel Rolan a snažil se vykroutit ze Zelenopláštníkova sevření. „Mmmf!“

„Pšt,“ zašeptal Tárik a znovu se zaměřil na vesnici.

„Jo!“ připojil se Conor. „Pššt, Rolane.“

Tárik druhou rukou zacpal pusu Conorovi. „Tamhle jsem zahlédl nějaký pohyb. Vzadu vpravo, u palisády. Nic moc ale nevidím. Rolane, mohl bys…“

„Jdu na to,“ řekl Rolan. Nebo spíš „hmjdnt,“ protože měl pořád ústa zakrytá dlaní. Jakmile ho Tárik pustil, Rolan se v duchu spojil s Essix, která kroužila vysoko nad palisádami.

Tento trik se naučil během putování přes Niloj. Jednoho dne se zadíval k nebi a pomyslel si: Jaké by to bylo, dívat se na savanu odtamtud? Vtom se zhrozil, protože se mu zcela zatmělo před očima. Po chvilce paniky zahlédl světlo a najednou zase viděl.

Teprve v tu chvíli skutečně zpanikařil.

Protože spatřil svět z výšky tří set metrů. Díval se na něj Essixinýma očima. Nějak se jí podařilo vzít jeho mysl do spárů jako pouštní myšku a teď s ní plachtila nad savanou. Teprve po několika dalších pokusech přestal křičet a dokázal si ten pocit vychutnat.

Sokolice měla oči po stranách hlavy, a tak to první, co Rolana zarazilo, bylo její široké zorné pole. Viděl nahoru, dolů i na obě strany. Současně dokázal vnímat žlutý měsíc, lesy na severu, močály na západě i poletuchy poskakující z větve na větev. Pohled sokolice se ani na okamžik nezastavil, neustále kmital mezi travnatými plochami a budovami. Essix byla na svůj zrak zvyklá, ovšem Rolan se cítil, jako by s otevřenýma očima padal dolů z kopce. Z toho nepřetržitého pohybu se mu svíral žaludek. Přesto něco upoutalo jeho pozornost. Něco velikého.

„Je tam slon,“ hlásil. Pořád se díval sokolíma očima, už ale věděl, že když se hodně soustředí, může současně mluvit vlastními ústy. „Tlačí se na palisádu.“

„Slon? Jako Dínéš?“ zeptal se Conor, načež Brigan někde v pozadí ostražitě zavrčel.

„O hodně menší než Dínéš – je to normální slon.“

Essix zavřískla do noci a začala kroužit přímo nad slonem. „On… naráží do hradby, jako by se snažil probourat si cestu,“ pokračoval Rolan v hlášení. „Něco ho vyděsilo.“

Conor zamručel. „Jsou s ním nějací dobyvatelé?“

„Ne,“ odpověděl Rolan a vlastníma očima pohlédl na Conora, který pátral ve stínech. „Je sám.“

Conor chtěl něco říct, ale pak zmlkl, když se ozvala ohromná rána.

„Počkejte,“ vyhrkl Rolan. „Ještě jednou se kouknu Essixinýma očima.“

„To není nutné,“ zastavil ho Tárik, který mžoural do tmy. Stál v přikrčeném postoji, v ruce držel zahnutý meč a celé tělo měl napjaté. „Je dost jasné, co se stalo. Ten slon zboural palisádu. Nejspíš je to loutka dobyvatelů omámená Žlučí. Okaihí je v ohrožení.“

„Jdeme,“ obrátil se Conor k Briganovi. Vlk ještě před minutkou podřimoval s hlavou na tlapách, teď ale stál v pozoru a tiše vrčel. „Je čas vydat se Okaihí na pomoc.“

„Nemyslíš, že bychom se tomu šílenému slonovi měli radši vyhnout?“ namítl Rolan.

Conor, Tárik, a dokonce i Brigan se na něj zle zamračili. „No jo,“ odfrkl si Rolan a začal se sbírat ze země. „Vždyť už jdu. Stejně už mi do nohavic lezli termiti.“

Dívka se znovu otočila k Rolanovi.

3.
HADÍ OČI