Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

T. L. Swanová

Pan Spencer

Z anglického originálu Mr. Spencer, vydaného T. L. Swanovou v roce 2019, přeložila Michaela Vavrušová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2024 jako svou 9773. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Mr. Spencer © 2019 by TL Swan
First published in 2019 by TL Swan
Translation © Michaela Vavrušová, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Foto a cover design © Hang Le, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-854-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-853-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-311-7 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Neexistují dostatečně vřelá slova, kterými bych mohla poděkovat svému báječnému týmu.

Nepíšu knihy sama. Mám na to celou armádu.

Tu nejlepší armádu na světě.

Kellie, nejskvělejší osobní asistentce na celé planetě.

Jsi úžasná. Děkuji ti za všechno, co pro mě děláš.

Keeley, jsi nejen výjimečná dcera, ale nyní také báječná zaměstnankyně. Jsem ti vděčná, že se mnou chceš pracovat. Moc to pro mě znamená.

Mým senzačním beta čtenářkám: mámě, Vicki, Am, Rachel, Nicole,

Lise K., Lise D., Nadie a Charlotte. Děkuji vám. Musíte toho se mnou tolik vytrpět a nikdy si nestěžujete, ani když kvůli mně musíte čekat na další kapitolu. Jak se mi poštěstilo, že jste mi vstoupily do života a já vás mohu nazývat svými kamarádkami, to nikdy nepochopím.

Reno, vtrhla jsi mi do života jako závan čerstvého vzduchu a nějak sis mě získala.

Děkuji, že mi věříš. Jsme jako jin a jang nebo tin a tang.

Vicu, pomáháš mi se zlepšovat a já si velmi vážím tvého přátelství.

Virginio, děkuji ti za všechno, co pro mě děláš. Moc si toho cením.

Mým motivovaným šmejdům: miluju vás k sežrání. Vy víte, kdo jste.

Lindě a mému PR týmu v nakladatelství Forward. Jste se mnou od začátku a budete se mnou až do konce. Za všechno vám děkuji.

Mým holkám ve Swan Squadu. Mám pocit, že dokud vás mám na své straně, tak dokážu cokoli. Díky, že mě každý den rozesmáváte.

Letos přidávám na svůj seznam ještě někoho nového.

Amazon.

Děkuji, že mi poskytujete tak báječnou platformu, kde mohu své knihy přivádět k životu. Jsem svou vlastní paní. Bez vás bych neměla práci svých snů.

Vaše důvěra a podpora, kterou poslední rok projevujete mé práci, jsou naprosto ohromné.

A svým čtyřem důvodům k životu, mému nádhernému manželovi a třem dětem:

Vaše láska je moje droga, moje motivace a moje poslání.

Bez vás nemám nic.

Všechno, co dělám, dělám pro vás.

VDĚK

Schopnost být vděčný;

schopnost projevit uznání a laskavost.

Věřte vesmíru.

Vždy vám odpoví.

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu bych chtěla věnovat abecedě,

jejíž šestadvacet písmen mi změnilo život.

V těchto šestadvaceti znacích jsem se našla

a nyní žiji svůj sen.

Až si budete příště abecedu odříkávat,

vzpomeňte si na její moc.

Já to dělám každý den.

1

Charlotte

Ti samí falešní lidé. Ten samý hloupý dav. Ti samí nezajímaví muži, které znám celý život.

„Že ano?“ dolehne ke mně čísi hlas.

Co?

Neochotně se vrátím pohledem k muži stojícímu přede mnou. Za boha si nemůžu vzpomenout na jeho jméno, ačkoli jsem si poměrně jistá, že bych ho znát měla. Vždycky se na mě zoufale snaží zapůsobit, když na něj na nějaké takové rodinné akci narazím.

Což je často.

„Pardon, asi jsem se přeslechla. Co jste říkal?“

„Říkal jsem, že je úžasné se s vámi blíže poznat.“ Vycení zuby a pokouší se mě okouzlit svým šarmem.

Rozpačitě se usměju. „Ano. Ano, to je.“ Očima si ho změřím od hlavy k patě. Asi není zas tak hrozný. Vysoký, snědý, pohledný. Má vše, co by ve mně mělo budit zájem… jenže nebudí.

Neskutečně se nudím, jako kdybych byla cizinec, co stojí někde v koutě a jenom odtamtud pozoruje všechny ty krásné lidi okolo sebe. A vím, že bych se tak cítit neměla, protože z pohledu společnosti k těm krásným lidem patřím taky.

„A pak jsem šel na Harvard studovat práva a samozřejmě jsem odpromoval s červeným diplomem,“ pokračuje ten nezáživný hlas úmorně.

Usmívám se, kdy se sluší, ale přitom se rozhlížím po místnosti a dělám cokoli, jen abych unikla téhle uspávající konverzaci. Ztěžka si povzdechnu a myšlenky se mi rozutečou všemi směry. Svatební hostina je nádherná – úplně jako vystřižená z pohádky. Koná se na exotickém místě, všude svítí malá světýlka, člověk může kolem sebe obdivovat spoustu úchvatné módy a jsou tu všichni, kdo něco znamenají.

Proč mě ten chlap nezajímá? Poslední dobou mám dojem, že mě nezajímá vůbec nikdo. Netuším, co se to se mnou děje.

Vykulím oči na kamarádku, která stojí na opačném konci sálu, a mlčky ji prosím o pomoc. Naštěstí to pochopí a okamžitě k nám zamíří.

„Charlotte.“ Rozzáří se a políbí mě na tvář. „Všude tě hledám.“ Zaculí se na toho chudáka přede mnou. „Mohla bych vám ji na okamžik ukradnout, prosím?“

Obličej mu povadne. Semkne rty a neochotně přikývne. „Jistě.“

Lehce mu zamávám a zavěsím se za paži své kamarádky. Společně vykročíme k sálu.

„Díkybohu za to,“ zamumlám polohlasem.

„Jednoho dne tě nezachráním. Byl to fešák jako hrom.“ Nesouhlasně zamlaská a vezme nám z tácu od kolemjdoucího číšníka dvě sklenice šampaňského. Usměju se, vezmu si od ní svou sklenici a pak si stoupneme těsně mimo dohled toho muže, co jsme mu právě unikly.

Lara je jedna z mých nejdůvěrnějších kamarádek. Naši tátové byli od dětství nejlepší přátelé, takže jsme jedna druhou tak nějak automaticky zdědily. Je pro mě něco jako sestra. Naše rodiny se pohybují ve stejných společenských kruzích a míváme spoustu společných akcí. Nevídám ji tak často, jak bych chtěla, protože teď bydlí v Cambridge.

Pak k nám patří ještě Elizabeth, naše další kamarádka. Elizabeth je naším přesným protikladem. Seznámily jsme se s ní ve škole, na kterou se dostala díky stipendiu. Její rodiče žádné peníze nemají – ale božínku, jestli někdo ví, jak se bavit i bez nich, tak je to Elizabeth. Je divoká, bezstarostná a vyrostla bez společenských zábran, které Laru a mě svazují. Může si randit, s kým chce, nikdo nepase po jejích penězích a nikdo ji nesoudí. Abych řekla pravdu, tak si nejsem jistá, jestli někdo soudí mě nebo Laru, ale naši tátové jsou oba velmi zámožní muži a s tím privilegiem se zároveň pojí povinnost udržovat dobré rodinné jméno a pověst. Jak Lara, tak já bychom daly nevím co za to, abychom mohly žít takový život jako Elizabeth. Elizabeth – nebo Beth, jak jí mezi sebou říkáme my – bydlí v Londýně a je beznadějně zamilovaná do představy být zamilovaná. Zdá se sice, že k tomu nemůže najít toho pravého mužského, ale aspoň si sakramentsky užívá jeho hledání.

Zato já… No, mě láska nikdy moc nezajímala. Poté, co mi v mých osmnácti letech nečekaně zemřela máma při autonehodě, mě pohltil zármutek. Můj táta a dva bratři mě div neudusili svým ochraňováním. Chodila jsem do školy, trávila čas se svými kamarádkami a několik let se vzpamatovávala. Roky mezitím ubíhaly překvapivou rychlostí a já jsem najednou oslavila dvacet čtyři let, aniž bych však měla nějaké pořádné zkušenosti s muži.

„Uf, to je ale krasavec,“ zašeptá Lara zpoza své sklenice s vínem.

Sleduji její pohled do rohu, kde uvidím postávat vysokého muže s tmavými vlasy. „Nechodíš náhodou s někým?“ připomenu Laře.

„Myslím tím, že je to krasavec pro tebe. Někdo se za tebe na ty mužské koukat musí.“

Zakoulím očima.

„Copak tě tu opravdu nikdo nezaujal?“

Přelétnu pohledem po sále, ve kterém to šumí hovorem, a pak po plném tanečním parketu. „Ani ne,“ povzdechnu si.

Lara se zabere do konverzace se ženou vedle nás, čímž naši debatu prakticky ukončí, a já se rozhlédnu po dekadentním tanečním sále. Zvednu zrak ke stropu a nádherným křišťálovým lustrům, které z něj visí.

Zbožňuji lustry. Popravdě řečeno zbožňuji stropy obecně. Pokud má místnost pěkný strop, jsem z toho úplně unesená.

Zatímco Lara si dál povídá s dámou vedle sebe, brousím očima po davu lidí, dokud se zničehonic nezarazím. V horním patře stojí muž. Mluví s dalšími dvěma muži a ženou v pokročilém stádiu těhotenství. Má na sobě dokonale padnoucí tmavě modrý oblek a bílou košili.

Chvíli ho pozoruji, jak se nespoutaně směje, a samotné mi zacukají koutky. Ten vypadá aspoň zábavně. Je ďábelsky pohledný, evidentně starší než já a má světlé vlasy, které jsou nahoře trochu delší. Povšimnu si také jeho hranaté brady a ďolíčků ve tvářích.

Zajímalo by mě, kdo to je.

Dál přejíždím očima po sále, ale pohled mi neustále zalétá zpět k němu. Zrovna svým přátelům vykládá nějakou historku a energicky přitom gestikuluje rukama, aby své vyprávění zdůraznil. Ti tři, co mu dělají společnost, se řehtají na celé kolo. Vtom kolem něj projde nějaký muž, poplácá ho po zádech, cosi mu řekne a vzápětí zase všichni propuknou v smích. Popíjím šampaňské, ztracená ve vlastních myšlenkách.

Hmm.

Zběžně pohlédnu ke dveřím a pak mrknu na hodinky. Je za dvacet minut jedenáct. Domů ještě jít nemůžu, je příliš brzy. Popravdě řečeno bych si radši nechala trhat zuby než se účastnit těchhle akcí.

Oči mi zabloudí zpět k tomu zajímavému muži, jenže tentokrát zjistím, že se dívá dolů směrem ke mně. Provinile uhnu pohledem. Nechci, aby věděl, že jsem si ho všimla. Napiju se šampaňského, znovu se zahledím do davu a předstírám, že jsem zaneprázdněná.

Lara ustane v konverzaci a po chvíli se otočí ke mně.

„Kdo je tamhleten muž?“ vyzvídám.

Svraští čelo a rozhlédne se kolem. „Kdo?“

„Ten chlap v horním patře.“ Rychle tam blýsknu očima a spatřím, že na mě stále civí. „Teď se tam nedívej, protože kouká přímo na nás,“ zašeptám.

„Kde?“

„V horním patře, mluví s tou těhotnou ženou.“

„Aha.“ Potutelně se usměje. „To je Julian Masters. Soudce. Zatraceně povedený exemplář, co? Jednou ovdověl.“

Vzhlédnu právě včas, abych viděla, jak jeden z mužů pokládá ruku na břicho té těhotné ženy, pak ji políbí na tvář a ona se na něj láskyplně usměje. „To musí být jeho nová žena,“ zamručí Lara a znechuceně ohrne ret. „Šťastná mrcha.“

„O tom nemluvím. Myslím toho blonďáka,“ opravím ji.

Podívá se zpátky a protáhne obličej. „Aha. To je…“ Přimhouří oči a na okamžik se zamyslí. „Jo, to je pan Spencer. Na toho ani neplýtvej pohledem.“

„Proč ne?“ podivím se.

„Je to nejžádanější starý mládenec v Londýně. Opovrženíhodný mizera.“ Nadzdvihne obočí. „Podle toho, co jsem slyšela, je solidně napakovaný, a tím nemyslím jeho peněženku.“

Rozšířím oči. „Aha.“ Kousnu se do spodního rtu a znovu na něm spočinu pohledem. „Jak to víš?“ zašeptám, neschopná od něj odtrhnout zrak.

„Ze stránek všech bulvárních plátků, nehledě na to, že si ho bere do pusy každá ženská v Londýně. A to doslova.“ Protáhne mi ruku pod paží. „Je to ten typ chlapa, na kterého se můžeš dívat, ale nesahat. Ani na to nemysli. Věř mi.“

„Samozřejmě,“ zamumlám nepřítomně. „To by mě ani nenapadlo.“

„Nejspíš právě teď chodí s deseti ženskýma zároveň. Randí s autoritativními typy. Výkonnými ředitelkami, módními návrhářkami, modelkami a podobnými profesionálkami.“

„Aha, já…“ Pokrčím rameny. „Je moc hezký, to je jediný důvod, proč se ptám. Nemám o něj zájem ani nic takového.“

„To je dobře, protože on je záruka zlomeného srdce převlečená do sexy obleku.“ Sykavě se nadechne a hltá ho očima. „Ale rozhodně je k sežrání, co?“

Opět na něj vrhnu kradmý pohled a pousměju se. Proč musí být všichni sexy chlapi skoro vždycky děvkaři?

„Jo,“ povzdechnu si a dopiju sklenici. „To každopádně.“

„Pojďme si popovídat zpátky za tím milým fešákem. Ten chudák tě uhání už celé měsíce.“

Krátce se na dotyčného zadívám a zašklebím se. „Ne, díky.“ Když se kolem nás mihne číšník, vezmu si z jeho tácu další šampaňské. „Jak se sakra vůbec jmenuje?“

Spencer

„Dáš si něco k pití, miláčku?“ zeptá se a spustí jí ruku k těhotnému břichu. „Jsi v pořádku?“ ujišťuje se tiše v domnění, že ho neuslyšíme.

Bree na mého nejlepšího kamaráda vykulí oči. „Jsem v pohodě, Juliane. Mohl by sis laskavě na chvíli přestat dělat starosti?“

Vyměníme si se Sebastianem pohledy a zakoulíme na sebe očima. Co proboha provedla s mým nejlepším kámošem a kdo je ten pozér, co stojí na jeho místě?

„Přinesl bys mi prosím tě limonádu?“ požádá ho Bree s úsměvem.

„Nenechávejte ji ani na minutu o samotě,“ ukáže Julian na Seba a na mě, než zmizí v davu.

Obrátím oči v sloup. „Jo, jo. Bože, Bree, musí ti už lézt krkem. Je dotěrný jak zasraná veš.“

Bree se zahihňá. „Hodně to hrotí.“

Usměju se na tu úchvatnou ženu před sebou. Změnila mému nejlepšímu příteli, Julianu Mastersovi, život a já ji za to zbožňuju.

Julian se vynoří z davu s pitím. Pohledem zabloudím dolů, kde spatřím ženu v růžových šatech. Ještě nikdy jsem ji neviděl.

„Kdo je proboha tohle?“ užasnu a prohlížím si tu dokonalou ženu.

„To je lady Charlotte,“ odpoví Julian.

„Lady?“ pokrčí čelo Bree. „Ona má titul?“

„Její otec je hrabě z Nottinghamu.“

„Opravdu?“ prohodím fascinovaně.

„Neobtěžuj se ji uhánět. Ta je zcela a naprosto mimo tvou ligu, starouši.“ Julian se napije piva. „Dokonce i na tebe má příliš modrou krev.“

Pozoruju to nádherné stvoření, jak se baví a směje se svou kamarádkou.

„Dopijeme a půjdeme, paní Mastersová,“ obrátí se Julian ke své ženě.

„Dobře,“ usměje se.

Otráveně se na své přátele podívám. „Proč už chcete jít? Zůstaňte tu s námi.“

„Protože mě mnohem víc láká odvézt si svou překrásnou ženu domů, kde budu moct s jejím tělem provádět nepopsatelné sprosťárny, než tady zůstat s vámi dvěma.“

Ušklíbnu se na Masterse. „Ty jsi ale klikař.“ Pohled mi padne zpět na lady Charlotte. „Asi budu muset ten tvůj těhotenský sex, o kterém furt tak básníš, taky prubnout, Mastersi,“ konstatuju.

„K tomu ale budeš potřebovat ženu, abys mohl něco zkoušet, Spenci,“ opáčí.

Očima se vrátím k té krásce v růžových šatech. „Víš, že mám rád výzvy. Třeba lady Charlotte umírá touhou být dneska oplodněna,“ poznamenám.

Julian obrátí oči v sloup.

„Nebo spíš umírá touhou se od tebe dostat co nejdál,“ utrousí Seb.

Pohlédnu na svého drahého přítele. „Vsadím se s tebou o dvě stě liber, že s ní do příštího týdne touto dobou budu mít rande.“

„Vsadím se o dvojnásobek. Čtyři stovky,“ prohlásí Masters. „U té nemáš šanci, ani kdyby ses na hlavu stavěl.“

„Platí.“ Zakřením se. Položím ruce na Breeino těhotné břicho a dám jí letmou pusu na tvář. „Ahoj, drahá. Užij si své nepopsatelné sprosťárny.“ Otočím se a zamířím k ženě v růžovém.

„Spencere!“ uslyším za sebou volat ženský hlas. Když se ohlédnu, spatřím brunetu v přiléhavých černých šatech. Jasně, je velice atraktivní, ale na lady Charlotte ani zdaleka nemá.

„Ahoj,“ usměju se.

Podá mi ruku. „Já jsem Linda.“ Zaváhá. „Loni jsme se potkali na vánočním večírku.“

S nuceným úsměvem se pokouším se na tu ženu rozpomenout. Ne, nic se mi nevybavuje. „Ano, vzpomínám si,“ zalžu. „Jak se máš?“

Okamžitě se rozzáří. „Skvěle, jenom mám takový problém.“

„Jaký?“ zamračím se.

„Zdá se, že v mém pokoji je nějaké pokažené potrubí.“

„Opravdu?“ ušklíbnu se. V tomhle resortu jsou hotelové pokoje a ona patrně přespává v jednom z nich.

„Opravdu. Napadlo mě, jestli by ses na to po svatbě nemohl přijít mrknout.“

Uchechtnu se. Páni. To je ten nejstarší fígl na světě. „Jsem v protahování trubek velice zdatný,“ poškádlím ji.

„To si dokážu představit.“ Zahihňá se a podá mi klíč. „Pokoj 282,“ zaculí se.

Také se na ni zaculím a nacpu si klíč do kapsy. „Pokud mě teď omluvíš, musím jít někoho pozdravit.“

„Dobře. Uvidíme se později.“ Zazubí se.

Kristepane.

Procházím kolem tanečního parketu, oči přilepené k ženě v růžových šatech. Je drobná, s ladnými křivkami a má ten nejdokonalejší obličej, jaký jsem kdy viděl. Právě se baví se dvěma muži, kteří jí stojí každý po jednom boku. Jeden je starší, zatímco druhý může být zhruba v mém věku. Popíjím pivo a sleduju její pohyby.

Hmm, je nehorázně nádherná a přirozeně ženská.

Výrazně se také liší od mého obvyklého vkusu na ženy. Působí takovým jemným a nevinným dojmem. Promnu si o sebe rty a upřeně ji pozoruju. Ve stejnou chvíli si za mnou přijde stoupnout Brendan, můj starý kamarád ze školy.

„Nazdar, Spenci.“ Plácne mě do zad.

„Kdo je ta žena?“ zeptám se roztržitě.

Pokrčí čelo. „Která?“

„V růžových šatech. Charlotte.“

Vytřeští oči a zasměje se. „Od té se drž dál, starouši. Na tu nemáš.“

„A to říkáš proč?“

„Dělá si na ni zálusk každý chlap v celém hrabství a ona žádnému z nich nevěnuje sebemenší pozornost.“ Cítím, jak mi při té výzvě přeběhne po kůži mravenčení. „Opravdu?“

„Ano. A pak, i kdyby o tebe nakrásně projevila nějaký zájem, ještě se musíš dostat přes jejího otce a bratry.“

Svraštím obočí. „Co tím myslíš?“

„Ten napravo je její otec. Pokud vím, je to třetí nejbohatší muž v zemi. Vlastní kasina po celém světě a všude má známosti. Nalevo od ní stojí její starší bratr Edward. Naprostý a absolutní parchant.“

S přimhouřenýma očima si ho prohlížím. „Čím se Edward živí?“

„Střeží Charlotte, co tak slyším. Nespouští ji z dohledu. Bere to kurva jako práci na plný úvazek.“

Pozvednu k němu sklenici v němém přípitku.

Zavrtí hlavou. „Tu ne, Spencere. Ta je opravdu tabu. Je na tebe moc nevinná.“

Zaplaví mě vlna vzrušení. „Požitek z lovu je super věc, kamaráde.“

Zasměje se. „Aby to nebyl spíš požitek z touhy po smrti. Zahrávej si s ní a její otec tě bez mrknutí oka zavraždí.“

Usměju se, otočím se a dál se dívám, jak Charlotte rozmlouvá s oběma muži. „Výzva se přijímá, starouši.“

Uchechtne se nad sklenicí piva a potřese hlavou. „Nepřekvapilo by mě, kdybychom se příště viděli na tvém pohřbu.“

V očích se mi roztancují veselé jiskřičky. „Připrav si nějakou fajnovou smuteční řeč, jo? Určitě to bude stát za to.“

Rozesměje se, znovu potřese hlavou a zmizí v davu.

Zůstanu stát o samotě a jenom ji sleduju. Nic krásnějšího jsem už velmi dlouho neviděl. Najednou vzhlédne, přistane na mě očima a zachytí můj pohled. Pousměju se a mlčky k ní zvednu pivo na znamení přípitku. Okamžitě odvrátí zrak a začne si před sebou pohrávat s rukama.

Nespouštím z ní oči, zatímco se v duchu usmívám.

Jen upalujte, chlapci.

Chci ji o samotě.

Charlotte

Pan Spencer se svůdně usměje a pozvedne směrem ke mně sklenici. Nervózně si skousnu dolní ret. Opravdu to bylo na mě? Stojí sám uprostřed davu, v jedné ruce pivo, druhou ruku má zastrčenou v kapse svého drahého obleku. Odtrhnu od něj oči a žaludek mi v břiše udělá vzrušený kotrmelec.

Nech toho! Nejspíš tím ani nemířil na mě.

„Charlotte, rád bych tě s někým seznámil,“ oznámí mi otec.

„Tati, teď ne. Nechci se seznamovat s žádnými tvými nudnými kamarády.“ Povzdechnu si.

Obrátí oči v sloup a já zalétnu pohledem zpět k panu Spencerovi, který na mě stále ještě zírá. Obrátím pozornost k otci. „Kdo je to?“ odfrknu si.

„Jmenuje se Evan. Znám jeho rodinu a čirou náhodou je to právník.“

Zašklebím se. „Otče, prosím tě,“ zasténám. „Přestaň. Nehodlám chodit se synem žádného z tvých nudných kamarádů.“

Můj bratr Edward vrhne na otce zamračený pohled. „Ano, prosím tě, přestaň. Při té představě se mi chce vraždit.“

Zakoulím na svého přehnaně ochranitelského bratra očima. „Ty taky.“

Otec s Edwardem se ponoří do konverzace, čímž mi poskytnou příležitost opět stočit pohled k panu Spencerovi. Sotva se naše oči setkají, pokrčí prst a naznačí mi, abych šla za ním.

Já?

Svraštím čelo, rozhlédnu se kolem a ukážu si na hruď.

Přikývne. Na tváři mu pohrává sexy úsměšek. Podívám se na obě strany a rázem mě naplní pocit provinilosti. Nepatrně zavrtím hlavou.

Ach můj bože. Žaludek se mi zahoupe.

Znovu pokrčí prst a já se přistihnu, jak se hryžu do spodního rtu a sklápím hlavu, abych zakryla úsměv.

„Mám ti přinést pití, Charlotte?“ zeptá se mě bratr.

„Prosím.“ Zaculím se a ze všech sil se soustředím na to, abych se už na pana Spencera neohlížela.

Můj otec se dá do hovoru s nějakým mužem, který kolem nás prochází, a já nervózně těkám zrakem po sále. Nejsem si jistá, jestli si mám jít s panem Spencerem promluvit, nebo ne. Ne, je to špatný nápad. Možná se místo toho radši zajdu nadýchat čerstvého vzduchu.

„Jdu na dámy,“ pošeptám otci.

„Dobře, zlato.“ Usměje se a já mu položím ruku na rameno. Projdu tanečním sálem ven na zadní terasu a dolů po schodech. Po zahradě jsou rozsetá dekorativní světýlka, která jí dodávají romantickou atmosféru. Číšníci kolem ní krouží s tácy luxusních koktejlů a šampaňského. Je to úchvatná svatba a pečlivost, s jakou byla připravena, si zaslouží obdiv. Každičký detail je dokonalý. Vykročím po cestě dolů k venkovním záchodům. Jakmile k nim dorazím, vlezu si dovnitř a zavřu za sebou dveře.

Konečně klid.

Z dálky ke mně doléhá hudba, zatímco si v zrcadle prohlížím svůj odraz a přetírám si rty fuchsiovou rtěnkou. Husté blonďaté vlasy, které mi sahají k ramenům, mám rozpuštěné a na jedné straně sepnuté za uchem. Perfektně padnoucí růžové šaty bez ramínek elegantně objímají mé křivky. S pohledem stále upřeným do zrcadla o sebe promnu rty. Nakonec ztěžka vydechnu a hodím rtěnku zpátky do stříbrné kabelky.

Nejžádanější starý mládenec v Londýně, opovrženíhodný mizera.

Výborně. První muž, který mě po kdovíjak dlouhé době přitahuje, a je to sukničkář. Jak typické.

Aspoň jednou bych si přála potkat počestného muže, který je zároveň přitažlivý.

Proč to musí být vždycky buď jedno, nebo druhé? Kdo tohle zpropadené pravidlo vymyslel, že každý chlap, který je aspoň trošičku zajímavý, musí být záletník? A proč jsou všichni hodní chlapi nudní jako prase? Bůh musí být stoprocentně chlap.

Naposledy se na sebe podívám, než vyjdu zpět do zahrady a zamířím po cestě směrem k oslavě.

„Charlotte,“ zavolá za mnou hluboký hlas.

Otočím se a překvapeně zavrávorám. Je to on.

Je to pan Spencer.

Svůdně se usměje a zahledí se mi do očí. „Zdravím.“

Prudce se mi zrychlí tep. „D-dobrý večer.“ Nervózně se pousměju.

Přistoupí ke mně, vezme mě za ruku a já se zhluboka nadechnu. Zvedne mou dlaň do vzduchu a kývne hlavou, jako by se ukláněl. „Odpusťte mi, že jsem šel za vámi, ale musel jsem se jít seznámit s nejkrásnější ženou v sále.“ Něžně mě políbí na hřbet ruky a já povytáhnu obočí. „Jmenuji se Spencer.“ Se rty stále přitisknutými k mé kůži mě obdaří dalším úsměvem.

Ach, je opravdu docela…

Spěšně mu ruku vytrhnu. „Vím, kdo jste, pane Spencere.“

Jeho úsměv se rozšíří a on se do mě vpije šibalskýma očima. „Opravdu?“ pronese úlisně s lehce nadzdvihnutým obočím.

Neklidně před sebou sepnu ruce. „Vaše pověst vás předchází.“

Roztáhne ústa ještě víc a zazubí se na mě. „Ále, nemůžete přece věřit všemu, co se povídá, viďte?“

Má hluboký a pronikavý hlas. Jeho slova mi bůhvíproč prosakují až do morku kostí.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptám se. Co sakra chce?

„To doufám.“ Opět se pousměje a zvedne mi ruku. „Prokázala byste mi tu čest a zatančila si se mnou?“

Úzkostlivě polknu. Pan Spencer spustí rty zpátky k mé ruce a zlehka mě políbí. Svýma sexy očima se zavrtává do těch mých.

Tak jo, kruci… je dobrý. Fakt dobrý.

„Já…“ zmlknu, protože se vážně nedokážu soustředit, když se mě dotýká.

Je tak troufalý.

„Charlotte?“ zopakuje a vytrhne mě ze zamyšlení.

Rozrušeně zavrtím hlavou. „Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

Otočí mi ruku a vtiskne mi jemný polibek na vnitřní stranu zápěstí. Cítím jeho dotek až v žaludku.

„Proč ne?“ Lehce mi zápěstí olízne a mně se na místě málem podlomí kolena.

Pro smilování boží!

„Můj otec a můj bratr…“ Zakaboním se, když mi hlas vyzní do ztracena. Jak mám sakra poskládat dohromady dvě slova, když mi tohle dělá?

Posune se ke mně o krok blíž a vezme mě do náručí. „Tak si zatancujeme tady.“

Cože?

Přitáhne si mě k sobě, chytne mě za jednu ruku a s úsměvem se začne pohupovat do rytmu hudby. „Jste báječná tanečnice, lady Charlotte.“ Rošťácky se zakření.

Ušklíbnu se jeho do nebe volající drzosti. „Funguje tahle taktika na každou ženu, kterou potkáte?“

Poprvé se mu na tváři objeví upřímný úsměv a já cítím, jak mě jeho účinky zalechtají hluboko v břiše. „Prosím, nemluvte o jiných ženách. Jsem uprostřed námluv, soustředím se jen a pouze na vás.“ Zatočí se se mnou dokola a společně se zasmějeme jeho absurdnímu chování.

Pustí mě, zvedne ruku, otočí mě před sebou a pak si mě trhnutím přitáhne zpět k tělu. Najednou se ocitneme tváří v tvář.

Srdce mi poskočí, když k němu vzhlédnu. „Musím jít,“ hlesnu.

„Proč?“ Po tváři mě pohladí jeho opojný dech.

„Otec mě bude hledat.“

„Kolik je vám let, lady Charlotte?“

„Mnohem méně než vám, pane Spencere.“

Pousměje se. „O tom nepochybuju.“ Skloní se ke mně a pomalu mě políbí na rty.

Stáhne se mi hruď.

Políbí mě podruhé, jemně a něžně, a jeho rty zůstanou viset jen kousíček od těch mých. Nedokážu se ubránit úsměvu – a přesně v té chvíli mě políbí potřetí, tentokrát o poznání naléhavěji. Ruce mi ovine kolem pasu a přirazí si mě na tělo.

Takhle mě ještě v životě nikdo nepolíbil.

Vklouzne mi jazykem do otevřených úst a naše jazyky se dají do společného tance.

Celé tři minuty ho hltám, zatímco se líbáme jako puberťáci.

„Ježíši Kriste, Charlotte,“ zalapá po dechu, než se znovu zmocní mých rtů.

Ztratím nad sebou kontrolu a zabořím mu ruce do vlasů. Vzápětí mě do břicha zatlačí cosi tvrdého.

To je…?

Rychle polibek přeruším a odlepím se od něj. Stěží popadám dech.

Znovu se po mně natáhne, ale já ustoupím ještě dál. „Nesahejte na mě!“ zasyčím stroze a zvednu ruku v obranném gestu.

„Cože? Proč?“

Zakroutím hlavou. „Nejsem ten typ holky, na jaký jste zvyklý, pane Spencere.“

Nechápavě se zamračí. „A jaký typ holky to má být?“

„Nejsem žádná cuchta z vysoké společnosti. M-měl byste se vrátit dovnitř a najít si někoho jiného, kdo vás… pobaví,“ zakoktám.

„Já nikoho jiného nechci!“ odsekne. „Pokud jsem překročil nějaké meze, tak se omlouvám. Nikdy… chci říct…“

Zápolí s vlastními slovy a mate mě.

Opět ustoupím dozadu, abych mezi námi vytvořila větší odstup. „Překročil jste meze… o dost.“ Vzhlédnu a spatřím na terase svého otce, jak mě hledá. „Musím jít.“ Prosmýknu se kolem pana Spencera, vyběhnu po cestičce a vystoupám nahoru po schodech. Když mě otec uvidí, usměje se.

„Můžeme vyrazit domů, Charlotte?“

„Prosím,“ přitakám tiše. Oči mi sklouznou zpět do zahrady, kde stojí pan Spencer.

Otec kolem mě ovine paži a odvede mě okolo domu dopředu, kde společně nasedneme do jeho bentley. Řidič za námi zavře dveře a já vyhlédnu ven právě včas, abych viděla, jak se ze stínů vedle domu vynořuje pan Spencer a sleduje, jak odjíždím.

Pousměje se a pošle mi vzdušný polibek. Okamžitě sklopím hlavu a sevřu v klíně svou kabelku.

„Byl to skvělý večer, viď?“ prohodí otec s úsměvem, když se dá auto pomalu do pohybu.

„To ano.“ Přinutím se mu úsměv oplatit. Bezděky si přitom konečky prstů přejedu po rtech, které mě stále ještě brní z doteku pana Spencera. Nenápadně se zaculím.

Není divu, že je to nejžádanější starý mládenec v Londýně.

Je dokonalý.

A problémový.

2

Charlotte

Auto vjede na pozemky otcova panství. Vydáme se po příjezdové cestě, která se vine kolem otcova rozlehlého pískovcového hradu, apak pokračujeme po úzké silnici vedoucí kmému domu. Ze všech stran nás obklopují dokonale pěstěné trávníky. Hranice panství obchází jako obvykle bezpečnostní personál, který je přítomen ve dne vnoci. Já imí dva bratři máme na zdejších pozemcích každý svůj vlastní dům svlastním vjezdem ze silnice, ale když jsme sotcem, používáme vždy jeho příjezdovou cestu. Při té myšlence mi zacukají koutky. Táta by se do svého domu ani jinudy vrátit nedokázal. Necítil by se doma, kdyby nejdřív neprojel tou obrovskou nóbl bránou.

Zbožňuji to tady. Personál mého otce je úžasný ajá se tu vždy cítím vbezpečí. Ikdyž mi dělá starosti, že tady táta žije úplně sám. Nikdy se pořádně nevzpamatoval ze smrti mé matky. Byla to láska jeho života. Nemluvě otom, že musel tvrdě bojovat, aby si vůbec vydobyl právo ji milovat. Byla to totiž dcera jeho hospodyně zdětství. Naše peníze pochází ze starých časů apředávají se zgenerace na generaci. Všichni vsobě máme hluboce vštípený význam své reputace ve společnosti. Když se zamiloval do dcery služebné, nesetkalo se to spříliš velkým nadšením. Připadá mi, jako by se toho od těch dob tolik změnilo… azároveň, jako by se nezměnilo vůbec nic. Já bych se také nemohla zamilovat do někoho ze služebnictva, akdyby ktomu přece jen došlo, vypuklo by peklo.

Bílé oblázky na cestě odráží měsíční svit amě při pohledu na naše velkolepé zahrady zaplaví vlna smutku. Štěstí si člověk za peníze nekoupí. Všichni bychom se bez váhání vzdali všech peněz, kdyby to znamenalo, že se znovu shledáme s matkou.

Zatímco zamračeně vyhlížím zokna, otec se natáhne achytne mě za ruku, jako by nějak vytušil, co se mi honí hlavou.

„Všechno vpořádku?“ zeptá se tiše.

Zaženu své truchlivé myšlenky ausměju se na něj. „Jistě. Skvěle jsem se dnes večer bavila.“

„Co máš na programu zítra, drahoušku?“

„Nic. Budu pracovat na zahradě sElouise.“

„Víš, že spéčí ozahradu pomáhat nemusíš.“

„Já vím.“ Láskyplně ho políbím na hřbet ruky. „Starám se ozahradu ráda, to přece víš. Ajestli přitom můžu strávit den sElouise, tím líp.“

Poněkud zmateně se usměje azadívá se zokna. Vtipné na tom je, že se zdejším personálem trávím více času než skýmkoli jiným. Většina znich pracuje pro otce už od mého dětství. Elouise je postarší dáma anaše rodinná zahradnice. Je milá, laskavá ajá ji naprosto zbožňuji. Bydlí ve vesnici apracuje pro nás zhruba dva roky. Stala se mi drahou přítelkyní.

Auto zastaví před mým domem. Nakloním se kotci adám mu pusu, než mi Wyatt otevře dveře.

„Ahoj,“ zazubí se Wyatt apodá mi ruku, aby mi pomohl vysednout zauta. Zřejmě čekal, až přijedu, protože na svatbě nebyl.

„Ahoj, Wyatte.“ Oplatím mu úsměv, letmo mu položím ruku na hruď apak kolem něj projdu do domu.

„Jak sis užila večer?“

„Skvěle, děkuji. Co ty?“

„Můj byl vcelku nezáživný.“

Aniž bych se přestala usmívat, pokračuji vchůzi. Wyattovi je něco kolem pětatřiceti aje to můj osobní strážce. Obvykle se mnou chodí všude, kam se hnu. Když začala společnost mého otce před šesti lety skupovat kasina, celý svět se nám ze dne na den obrátil vzhůru nohama. Lidé, se kterými obchodoval, najednou nejednali vždy tak čestně jako my. Museli jsme se chránit před neznámým. Právě tehdy jsme dostali každý přidělenou svou osobní stráž, která nás měla doprovázet na každém kroku.

Má matka ssebou vden svého úmrtí žádného strážce neměla ajá vím, že otci od té doby neustále vrtá hlavou, zda by se té autonehodě dalo zabránit, kdyby sní býval jel nějaký bodyguard. Byla by tu dnes snámi?

Dříve se mi celá ta záležitost sochrankou příčila, teď už jsem na ni ale zvyklá. AWyatt aspoň není tak vlezlý jako bezpečnostní tým mého otce. To jsou opravdoví drsňáci. Někoho takového bych vůbec nedokázala vystát.

Když se ohlédnu, uvidím tři znich vautě za námi. Chodí sotcem všude ažádný znich se mnou nikdy nenaváže oční kontakt. Vím, že je to proto, že jim můj bratr pohrozil smrtí, jestli se ke mně někdy přiblíží.

SWyattem se to ale má jinak. Tomu se ohledně mě důvěřuje. Navíc se znás stali přátelé. Žádní nejlepší kámoši ani nic takového – chová se vždy velmi profesionálně –, ale rozhodně se na něj spoléhám víc, než jsem čekala.

Krátce otci zamávám na rozloučenou apak vystoupám po chodníku ke svému domu. Jeho auto se mezitím znovu pomalu rozjede azamíří zpět khlavní budově.

„Dobrou noc, Charlotte,“ zavolá Wyatt zopačnéhokonce příjezdové cesty.

„Dobrou noc, Wyatte. Děkuji.“

Sotva za sebou zavřu dveře, otočím se, odložím kabelku na stolek vpředsíni azvednu ovladač, abych pustila televizi. Pak si to namířím přímou čarou do kuchyně, kde zapnu konvici. Pokaždé, když dojdu domů, dodržuji stejnou zaběhlou rutinu: televize, konvice, čaj. Jako kdyby svět nebyl úplně vpořádku, kdybych jednu ztěch věcí okamžitě neudělala. Necítím se dobře, když kolem vládne mrtvolné ticho. Paradoxní na tom je, že jakmile tu televizi zapnu, ani se na ni nedívám. Jen mám prostě ráda ten nezřetelný šum vpozadí, který vyluzuje.

Vezmu notebook aposadím se ke kuchyňskému pultu.

Kdopak jste zač, pane Spencere?

Naťukám do Googlu jeho jméno avzápětí se zamračím.

Počkat. Jmenuje se Spencer křestním jménem, nebo příjmením?

Představil se jako Spencer, ale já myslela, že je to jeho příjmení. Proto jsem mu také říkala pane Spencere.

Snažím se rozpomenout, co mi to oněm říkala Lara. Vytáhnu telefon, abych vytočila její číslo. Zvedne to po prvním zazvonění.

„Čau, kde jsi?“ vyhrkne rychle.

„Ále, jela jsem domů.“

„Proč?“

Skousnu si ret, abych se ubránilaúsměvu. „Počíhal si na mě neblaze proslulý pan Spencer.“

Lara zalapá po dechu. „Nekecej. Co se stalo?“

Zahledím se na svůj odraz vkuchyňském okně apřistihnu se, jak se přes veškeré úsilí stejně usmívám. „Sledoval mě kvenkovním záchodům apak mě políbil.“

„To myslíš vážně?“

„Jo. Připomeň mi, jak se jmenuje…“

Zasměje se. „To ses ho na to zapomněla zeptat, když ti strkal jazyk do krku?“

Tiše se uchechtnu. „Jo, tak nějak.“

„Jmenuje se Spencer.“

Naťukám do Googlu jméno Spencer avyběhne mi milion různých Spencerů. „Jmenuje se Spencer křestním jménem, nebo příjmením? Jsem zmatená.“

„Vydrž vteřinku, snažím se si vzpomenout. Už to mám,“ zatrylkuje. „Jmenuje se Spencer Jones. Křestním jménem Spencer, příjmením Jones.“

Zadám do vyhledávače jméno Spencer Jones aobrazovku okamžitě zaplní jeho fotografie. Po tváři se mi opět rozlije úsměv. „Dobře, už jsem ho našla.“

„Ty si ho googlíš?“

„Jasně.“

„Ach bože, dej ten počítač pryč. Nemyslím, že se ti bude líbit, co se tam dočteš.“

Přejdu klince, abych si zalila čaj. „Vidíš ho?“ zeptám se jí.

„Počkej.“ Slyším, jak vpozadí hraje muzika, zatímco Lara prochází svatebním veselím. „Jo, zase postává se svým kamarádem vhorním patře.“

Stisknu rty. Teď lituji, že jsem nezůstala atrochu se sním nesblížila. Přála bych si, abych nebyla takový zbabělec, ale vté chvíli mě to prostě hrozně zaskočilo.

„Tak jo, Lars, už tě nebudu zdržovat.“

„Charl?“

„Jo?“

„Jaký byl ten polibek?“

Cítím, jak mi rudnou tváře. „Lepší, než jsem čekala.“ To sice ani zdaleka nevystihuje skutečnost, ale nechci znít trapně.

„Zítra se stavím, abych si vyslechla podrobnosti.“

„Tak jo, zatím.“ Zavěsím, usrknu si čaje ajdu si sednout zpátky kpultu. Projíždím jeho fotky ana čele se mi postupně prohlubuje zamračená vráska. Na každém snímku je sjinou ženou.

Všechny jsou nádherné. Většina fotografií byla pořízena vnoci ajejich autory jsou paparazzi.

Modelky, herečky, poběhlice prahnoucí po slávě.

Ach…

Rozkliknu článek, který doprovází jednu zfotek.

Spencer Jones asupermodelka Amy Hallamová odchází znočního klubu Vivid.

Spencer Jones opět potvrdil svou pověst playboye, když se ve středu večer nechal vidět sAmy Hallamovou.

Téhož dne odpoledne byl Spencer vyfocen na jachtě sMirandou Eastmanovou, modelkou značky Victoria’sSecret.

Kliknutím otevřu přiloženou galerii obrázků azahledím se na fotografii, na níž Spencer opouští klub sAmy Hallamovou, drží ji za ruku achystá se sní nasednout do taxíku. Amy hraje vjednom sitcomu aje neskutečně krásná. Na fotce má oblečené kratičké zlaté šaty, které toho příliš nezakrývají. Je to série několika snímků. Na jednom znich se na ni Spencer dívá, zatímco čekají na taxíka. Na dalším ji líbá arukou ji přitom drží za zadek. Na tváři mu pohrává ten jeho přidrzlý úsměv. Na další fotografii spolu nastupují do taxíku.

Zcela určitě si ji tu noc odvezl domů.

Kliknu na další sérií obrázků. Tyto byly pořízeny na jachtě, ovšem tentokrát mu na nich dělá společnost topmodelka Miranda Eastmanová. Oděná je včerno-zlatých bikinách adlouhé černé vlasy jí splývají na záda. Má naprosto božské tělo.

Fotogalerie obsahuje několik momentek. Na první drží Spencer Mirandu za ruku apomáhá jí na palubu. Na následující fotografii ji má opřenou ozábradlí alíbá ji ana té další je Miranda natažená na zádech na ručníku. On leží vedle ní, rukou jí spočívá na břiše ashlíží na ni stím samým drzým úsměškem ve tváři. Když se podívám, kdy byly snímky vyfoceny, zamračím se.

Pochází ze stejného dne. Odpoledne strávil na jachtě sMirandou avečer si pak domů odvezl Amy.

Znovu si prohlédnu výraz na jeho obličeji – zočí mu doslova kouká neplecha. Je to ten samý výraz, který jsem na jeho tváři viděla dnes večer.

Odporné.

Zhluboka vydechnu aznechuceně zaklapnu počítač.

Napiju se čaje ahlavou mi náhle probleskne vidina, jak mě líbá na ruku aje celý okouzlující. Pff.

Díkybohu, že jsem zavčas utekla.

Mohla jsem skončit jako další zářez na jeho prohnilé posteli.

Znovu se mi vybaví ten jeho přidrzlý úsměv apřiměje mě kúšklebku. Lara měla pravdu, je to opovrženíhodný mizera… ajá už chápu, proč mu to prochází. Je totiž naprosto úchvatný. Není divu, že na něj všechny ty ženy stojí frontu.

No, co se dá dělat, tímhle to asi končí.

Vyploužím se po schodech do koupelny. Pustím sprchu, počkám, dokud zní neteče pořádně horká voda, apak se začnu svlékat, přičemž si svatosvatě slibuji, že na pana Spencera už vživotě ani nepomyslím.

Vůbec nikdy.

* * *

Sedím ujídelního stolu ahledím do prázdna. Je neděle večer amy jsme právě dojedli večeři. Vedle sebe mám zkaždé strany jednoho bratra. Otec sedí včele stolu. Ostatní mezi sebou vedou živý rozhovor, ale já jsem myšlenkami na míle daleko.

Sním oživotě, ve kterém bych si nemusela dělat hlavu stím, co si omně myslí jiní lidé, ve kterém by pověst mé rodiny nehrála žádnou roli ave kterém by můj bratr neměl zlomené srdce.

Ničí mě, když vidím, jak trpí.

Až otec zemře, panství irodinné impérium by měl převzít můj nejstarší bratr Edward, protože je jeho prvorozeným synem. Zdá se, že vesmír ho ktomuto údělu vybavil ještě před jeho narozením. Je to silný muž – alfa – avůdce. Se svým chladným, bezcitným adominantním chováním bude své povinnosti určitě plnit na jedničku.

Můj druhý bratr, William, představuje jeho přesný protiklad. Je naprosto dokonalý – je to můj nejlepší přítel apodobá se mi víc než kdokoli na světě.

William pracuje jako doktor asmrt naší matky jím hluboce otřásla. Myslím, že se zní stále ještě úplně nevzpamatoval. Je vůbec možné se ztoho někdy vzpamatovat?

Nepříliš dlouho po matčině smrti se William zoufale zamiloval do jedné ženy. Doslova uctíval zem, po které chodila. Byla hvězdou každého večírku, holka zvyšší společnosti, amůj otec se dobře znal sjejími rodiči. Svatba proběhla vextravagantním stylu, dostala se na stránky všech plátků odění ve společnosti acelkově to byla hotová pohádka.

Pak se jim narodilo dítě, syn jménem Harrison. Nyní má čtyři roky aje to celý jejich svět, sjeho příchodem se jejich životy staly perfektními. Tak to aspoň bylo, dokud se můj bratr jednoho dne nevrátil ze služební cesty otrochu dřív anepřistihl svou ženu vposteli sjiným mužem. Ukázalo se, že to nebylo poprvé.

Zlomilo mu to srdce. Nám taky.

Otec ji vypudil zdomu iznašich životů. Harrisona teď vídáme jen tehdy, když ho knám William přiveze, což se stává spíš výjimečně.

Edward, můj nejstarší bratr, chová kWilliamově ženě tak horoucí nenávist, že se bojím, že kdyby ji spatřil někde na cestě, klidně by ji srazil. Celou naši rodinu to bolestivě zasáhlo. Jak se má člověk vyrovnat snevěrou, zvlášť když je stou osobou stále ženatý? Ato on je dodnes.

Zůstal sní, protože nechtěl opustit syna. Nechtěl být tím, kdo manželství ukončí, aona mu naslibovala hory doly, pokud sní zůstane. Své pletky sváděla na to, že věčně pracoval.

Ale nejhorší, opravdu úplně nejhorší na tom je, že on ji pořád miluje.

Miluje ji tak strašně moc, že by obětoval všechno na světě, jen aby byla šťastná.

Vidím mu to na očích pokaždé, když se na něj podívám. Vidím, jak hluboce ho to zraňuje. Umírá pomalou smrtí, protože si je vědom, že láska ženy, kterou miluje, není tak čistá jako ta jeho.

Nikdy ho nemilovala acelý svět to ví.

Nám všem to způsobilo dosud nepoznanou trýzeň.

Ve skutečnosti jí šlo openíze – ke svému značkovému kokainu potřebovala značkový životní styl. Ataky ho dostala. Bydlí teď ve Švýcarsku, vobrovské vile, kterou si rozhodně nezaslouží.

Nenávidím ji.

Nenávidím ji tak hrozně moc, že mě to užírá ve dne vnoci.

Matka by se obracela vhrobě, kdyby viděla, čím si William prochází.

Takové peklo si nikdy nezasloužil.

Jmenuje se Penelope – ta chodící, mluvící, ďábelská stvůra.

Ze zamyšlení mě vytrhne zvýšený hlas mého bratra.

„To tedy nevím!“ zahromuje Edward.

Otec ztěžka vydechne astiskne si kořen nosu mezi prsty. „Víš přece, že tam jet musíme.“

„Proč prostě nepřijedeš sem?“ zeptá se Edward Williama. „Je to šest týdnů.“

„Protože si nemůžu vzít volno. Ne každý pracuje pro tátu, víš?“

„Co?“ Zamračím se. „Moment, očem to mluvíte?“ chci vědět.

„Musíme sotcem pracovně do Ameriky. Budeme tam šest až sedm týdnů, než objedeme všechna kasina. Chceme, aby William přijel sem abydlel tady, zatímco budeme pryč,“ oznámí mi Edward.

Zmateně mezi nimi přelétnu pohledem. „Proč?“

„Nenecháme tě tu samotnou, Charlotte,“ konstatuje otec.

„Počkat, cože?“ zakaboním se. „To se dohadujete kvůli mně?“ Dotčeně se opřu na židli. „Je mi dvacet čtyři. Dokážu se osebe postarat.“

„Ne!“ zamítne to Edward. „Budeš muset jet snámi.“

„Nemůžu si vzít volno avýpověď nedám, Edwarde.“

„Prokristapána, není snad už stejně načase, abys té práce nechala ašla pracovat do rodinného podniku? Máme rodinné impérium, kterému by ses měla věnovat. Nemáš zapotřebí zabývat se charitou.“

„To, na čem pracuji, je sen naší matky,“ odseknu. „Aty mi nebudeš říkat, co mám dělat ani kde mám pracovat, Edwarde. Kromě toho tu se mnou bude Wyatt apersonál. Dokážu se osebe docela dobře postarat sama, abys věděl.“

„Neříkej jí, ať odejde zpráce. Proč myslíš, že máš právo jí mluvit do toho, co má dělat?“ přispěchá mi na pomoc William.

Edward se kněmu otočí ajá vidím, jak vněm začíná vřít vztek. „Tak ty chceš mluvit oodcházení zpráce?“ Ukáže prstem na Williama. „Ano, otom si promluvme. Kdy kurva přijmeš zodpovědnost vůči téhle rodině azačneš pracovat pro náš podnik?“

„Edwarde,“ povzdechne si otec. „To stačí.“

„Nic takového neudělám,“ zavrčí William. „Nikdy. Mám vživotě jiné cíle než kasina avydělávání peněz.“

Zavřu oči apřiložím si prsty ze strany ke spánkům. Aje to tu zase.

„Proč asi?“ oboří se na něj Edward. „Protože se schováváš kdesi vpodělaným Švýcarsku stou svojí děvkou.“

Vytřeštím oči. To snad neřekl.

„Protože se příliš bojíš ji přivézt domů, aby náhodou neojela někoho dalšího.“ Znechuceně zavrtí hlavou. „Prober se aotevři oči, Wille. Touhle dobou by už stihla ošukat deset chlapů. Kdy konečně pochopíš, co je ve skutečnosti zač? Odporná děvka.“

William vyletí ze židle astrčí bratra prudce do hrudi. „Drž hubu.“

„Přiznej to!“ zařve Edward, zatímco otec vyskočí ze svého místa, aby od sebe bratry oddělil. „Nepřinesla téhle rodině nic než hanbu. Už tě ani nevídáme. Je nejvyšší čas, aby ses na ni vysral avrátil se domů!“ doráží na něj.

Navzájem do sebe strčí, až se oba zapotácí dozadu. Na protější straně stolu se převrhne sklenice aroztříští se.

Všechen ten povyk zburcuje personál, který se najednou spěšně nahrne do místnosti. Není to poprvé, co se mí bratři kvůli Penelope uchýlili kfyzickému násilí. Když je William doma, jsou spolu vždycky na ostří nože.

William Edwarda opět hrubě dloubne do hrudi aprobodne ho zlostným pohledem.

Svírá se mi zněj azjeho bolesti srdce. „Wille,“ zašeptám.

„To stačí, Edwarde,“ zahřmí otec. „Takhle se svým bratrem mluvit nebudeš. Slyšíš?“

„Dělá se mi ztebe špatně, jak máš pořád potřebu se povyšovat. Do mého manželství se mi laskavě neser. Do toho, co dělám se svou ženou, ti nic není.“ William se otočí na patě anasupeně vypochoduje zmístnosti.

„Williame, vrať se,“ zavolá za ním otec, ale William se nezastaví ani neohlédne abere schody po dvou. Do rána bude zpátky ve Švýcarsku… jako vždy.

Obrátím se kEdwardovi avyjedu na něj. „Proč to sakra děláš? Pokaždé, když se vrátí domů, tak ho musíš rozčílit. To proto ho už vůbec nevídáme!“ zaječím. „To proto zůstává sní. Ty mu ani trochu nepomáháš. Ani vnejmenším.“

Otec se sesune zpátky na židli azaboří hlavu do dlaní. Oči se mi zalijí slzami. „Jeď si do Vegas, Edwarde, avíš co, už se nevracej. Dělá se mi ztebe atoho tvého odsuzování nanic,“ zasyčím. „Tady nejde otebe. Je načase, aby ses za bratra postavil, když tě potřebuje nejvíc.“

„Dokud sní bude ženatý, tak se za něj nepostavím.“ Vzdorovitě zvedne bradu. „Vy dva se můžete před Penelope krčit, jak chcete. Já nic takového dělat nehodlám.“ Ukáže na mě ana otce. „Znašeho majetku nedostane jedinou mizernou penci. Oto se postarám, ikdyby to mělo být to poslední, co vživotě udělám. Zatímco my se tady vybavujeme, mí právníci se ujišťují, že vzávětích nezůstane sebemenší skulina.“

„To je to jediné, co tě zajímá?“ zvolám. „Na penězích nezáleží, Edwarde!“

Bože, tohle je beznadějná situace. Zvedá se mi zněj žaludek. Otočím se, rozhněvaně se vyřítím zdomu aprásknu za sebou dveřmi.

„Charlotte?“ ozve se za mnou čísi hlas.

„Teď ne, Wyatte,“ utrhnu se na něj přes rameno, zatímco si rozzlobeně utírám slzy zočí.

Kolikrát nás už otcův personál slyšel, jak se kvůli Penelope hádáme? Bože, je to vážně trapné.

„Budeš chtít auto?“ zeptá se opatrně.

„Ne, půjdu pěšky. Děkuji.“ Ztěžka vydechnu avykročím po cestě směrem ke svému domu. Je to dobrý kilometr cesty, ale na nebi svítí jasný měsíc, takže je docela světlo.

Cítím, jak se Wyatt pomalu loudá za mnou, ikdyž si dává pozor, aby mezi námi udržoval dostatečnou vzdálenost aponechal mi prostor.

Skaždým krokem, kterým se vzdaluji od otcova domu, mě přemáhá větší avětší smutek. Přesně během takových nocí, jako je tahle, kdy vnaší rodině zejí široké trhliny, mi matka chybí nejvíc.

Kdyby tu byla, kničemu ztoho by nedošlo.

Věděla by přesně, co Williamovi říct. Věděla by, jak usadit Edwarda. Aotec by stále měl svou lásku.

Kdyby jen William miloval někoho hodného, kdo si ho zaslouží, pak by všechno vypadalo jinak.

Ovinu si paže kolem pasu avduchu si představuji matčin usměvavý obličej. Dávala nám všem tolik lásky anaděje.

Kéž bys tu byla, mami.

Všechno by bylo jinak. Všechno by bylo lepší.

* * *

Je čtvrtek auž se pomalu stmívá, když se svými třemi kolegyněmi odcházím zpráce. Pracuji pro dobročinnou organizaci snázvem Philanthropic Society vNottinghamu. Naším úkolem je získávat peníze pro zdejší charity. Má matka byla členkou správní rady, akdyž zemřela, chtěla jsem za ni dokončit projekt, na kterém vté době pracovala. Nikdy jsem neměla vplánu tu zůstat dlouhodobě, ale znějakého důvodu to tak dopadlo. Abych řekla pravdu, myslím, že zde setrvávám, protože ve mně to zaměstnání stále budí pocit blízkosti kmámě. Každý, kdo tu pracuje, ji znal, ačasto se tady oní mluví.

Zatímco mezi sebou klábosíme ouplynulém dni, zamkneme budovu avšechny čtyři vyjdeme na ulici. Dnes to byl jeden ztěch šílených dnů. Měly jsme končit před hodinou. Je šest večer amy teprve odcházíme.

„Charlotte?“ zavolá na mě čísi hluboký hlas. Překvapeně se otočím.

„Pane Spencere.“ Zamračím se.

Opírá se ostrom vedle chodníku. Žaludek mi vbřiše okamžitě udělá kotrmelec.

Má na sobě modré džíny, které mu přiléhají ktělu na všech správných místech, tmavě modré sako apod ním bílé tričko. Jeho světlé vlasy jsou nahoře trochu delší arozcuchané. Velkýma modrýma očima se vpíjí do těch mých astou svou hranatou bradou vypadá, jako by vypadl ztitulní stránky časopisu.

Bože, je nádherný.

Zalétne pohledem kmým kamarádkám zpráce, čímž mi připomene, že ty čekají, co řeknu.

„Tak zatím, holky,“ zamumlám, naprosto rozhozená tím krasavcem před sebou.

„Ahoj,“ zavolají svorně. Neujde mi, jak si přitom Spencera zkoumavě prohlíží vcelé jeho úchvatnosti. Usměju si, když si představím, jakými otázkami mě zítra zasypou. Já sama mám také pár otázek, jako například Co tu proboha dělá? Mé spolupracovnice se postupně rozejdou ke svým autům azmizí zdohledu.

„Co tu děláte?“ zeptám se.

Zadívá se mi do očí. „Čekám na vás.“

Kousnu se do spodního rtu asrdce se mi vhrudi rozbuší jako splašené. Od minulé soboty nemyslím na nic jiného než na něj. Ten jeho polibek se mi vpálil do duše aspolu sdotekem jeho pevného těla na mně zanechal nesmazatelnou stopu.

Mrkne na hodinky. „Vlastně už dvě hodiny. Je tu kurevská zima, abyste věděla.“

Ušklíbnu se. „Proč jste prostě nezaklepal na dveře?“

„Nechtěl jsem působit moc zoufale.“ Pokrčí rameny. „Říkal jsem si, že to, že jsem vás jako správný detektiv vypátral, vzal si volno vpráci apak jel dvě hodiny, jen abych se pokusil se svámi setkat, bude působit zoufale až dost.“

Usměju se, ačkoli mám nervy na pochodu. Cosi na něm je. Přemýšlela jsem, jestli jsem si to tehdy vnoci jen nepředstavovala.

Vůbec ne. Mohu potvrdit, že je to opravdu velmi výjimečný mužský exemplář.

„Nezašla byste si se mnou na večeři?“ zeptá se tiše.

Přejedu pohledem po ulici apotom zabloudím očima naproti přes cestu, kautu, kde na mě čeká Wyatt.

„Ehm…“

Spencer mezitím čeká na moji odpověď atvář se mu pomalu roztáhne do svůdného úsměvu. „To jsem opravdu tak nepřitažlivý, Charlotte, že otom musíte takhle usilovně přemýšlet?“

Způsob, jakým vyslovuje slovo Charlotte, je tak…

Zazvoní mi telefon ana displeji se rozsvítí jméno Wyatt. Do háje. „Omluvte mě na minutku.“ Zvednu prst. „Haló.“

„Ským to mluvíš?“ vyptává se Wyatt.

Zvednu pomalu oči ktomu překrásnému muži, který stojí přede mnou. „Skamarádem,“ odpovím, rozladěná, že mi Wyatt volá ikvůli obyčejné konverzaci.

Už mám těch nesmyslů plné zuby.

Spencer mě zamračeně pozoruje.

„Kdo to je? Potřebuju znát jeho jméno.“

„Nikomu ani slovo, prosím.“

„Řekni mi jméno anikdo se nic nedozví.“

Kruci, proč musí být můj život tak zatraceně komplikovaný? Hodí ho do vyhledávání, aby si prověřil jeho trestní rejstřík, vím to.

„Jmenuje se Spencer Jones ajdu sním na večeři. Dnes večer už tě nebudu potřebovat. Můžeš jet domů,“ oznámím mu podrážděně. Jestli jsem se nechystala jít se Spencerem předtím, tak teď už rozhodně ano, jen abych tě naštvala.

Spencerovi se vobličeji mihne známka uspokojení.

„Vždyť víš, že to nemůžu udělat,“ odpoví Wyatt. „Budu venku vautě, kdybys mě potřebovala.“ Zavěsí.

Rozčileně zaskřípu zuby. Protiví se mi, jak mě neustále sledují. Nemám ani trochu soukromí.

„Všechno vpořádku?“ zajímá se Spencer.

„Ano.“ Přinutím se kúsměvu aletmo pohlédnu kautu. „To byla moje ochranka, omlouvám se. Je to velmi nepříjemné, ipro mě.“

„Takže vy máte doopravdy ochranku?“ Spencer střelí pohledem přes cestu kWyattovi. „Ha, to se podívejme. Já si myslel, že si ze mě utahují.“

„Co tím chcete říct?“ nechápu.

„Na svatbě mi říkali, že se mi kvám nepodaří ani přiblížit, protože máte vlastní stráž. Popravdě jsem si myslel, že tím myslí vašeho bratra.“

Zahanbeně sklopím hlavu. Bože, copak to teď vědí všichni? To jsem netušila. „Promiňte, vím, že to není normální.“

Spencer si strčí ruce do kapes apak se společně dáme do kroku. „Proč potřebujete ochranku?“

Vyrazíme směrem ke čtvrti srestauracemi. „Můj otec je…“ Odmlčím se, protože to nerada říkám. „Zámožný aneustále se strachuje omou bezpečnost.“

„Co se stane, když vás na večeři políbím?“

Zasměju se anadzdvihnu obočí. „To je od vás velice smělé, pane Spencere.“

„Spenci,“ opraví mě. „Moji přátelé mi říkají Spenci. Už bychom si mohli tykat.“

„Spenci.“ Usměju se.

„Jak říkají tobě?“

„Charlotte,“ odpovím bez zaváhání.

„Tak ty takhle, jo?“ Protáhne svou paži pod mou. „Jak ti říkají kamarádi?“

„Chceš být můj kamarád?“

„Možná.“

Působí vmé přítomnosti tak uvolněně, že mě to přiměje kdalšímu úsměvu. Chová se velmi důvěrně anezdá se být ani trochu vrozpacích.

„Opravdu jsem si myslel, že celá ta záležitost sochrankou byla vtip,“ prohodí ledabyle.

„Kéž by.“ Ohlédnu se na Wyatta, který sedí vautě aoba nás pozoruje. „Vadí ti, že nás sleduje?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Co se stane doopravdy, pokud tě políbím? Co udělá?“

Znovu se usměju. „Nejspíš tě zmlátí do bezvědomí,“ dobírám si ho. Popravdě řečeno nemám tušení, protože Wyatt mě ještě nikdy nikoho líbat neviděl.

Spencer se zastaví aotočí si mě ksobě. „Co když to udělám vsoukromí?“

Zahledíme se jeden druhému do očí.

Co to na tom chlapovi je? Jde přímo kvěci. Ještě nikdy jsem nikoho, jako je on, nepotkala. Působí tak sebejistě.

„Můj soukromý čas je zcela soukromý.“ Pousměju se na něj.

Vzduch mezi námi zapraská.

„Celý týden myslím jen na tebe,“ prohlásí.

Vbřiše mě nervózně zašimrá ajá si nejsem jistá, co na to říct. Otočím se aznovu propletu svou paži pod jeho. Zatočíme za roh na hlavní ulici ve městě.

„Kam jdeme?“ zeptá se arozhlíží se kolem.

Mávnu rukou na opačný konec ulice. „Kousek odtud je restaurace.“

Vezme mě za ruku azvedne ji, aby mě políbil na její hřbet.

Zalétnu očima kWyattovi, který nás zpovzdálí pomalu následuje vautě. Vím, že nás stále vidí. Připadá mi divné být smužem, zatímco se na nás Wyatt dívá.

„Otoho se nestarej, starej se omě,“ pronese Spencer. Oči se mu něžně zalesknou, když na mě pohlédne amile se usměje. Evidentně vidí, jak je mi nepříjemné, že nás Wyatt sleduje.

Bože, je úžasný.

„Takže tady bydlíš? VNottinghamu.“

Přikývnu. „Mhm.“

„Moc pěkné.“

Zaculím se asrdce se mi rozbuší ještě rychleji. Úplně jako ty, pomyslím si vduchu.

Dorazíme do restaurace, vejdeme dovnitř apostavíme se kpultu.

„Stůl pro dva?“ požádá Spencer kolemjdoucího číšníka.

„Jistě, pane. Tudy prosím,“ vyzve nás číšník súsměvem.

Spencer mi odsune židli ajá se posadím.

Směnu má zrovna Robert, můj známý, který tu pracuje. Sotva mě spatří, zazubí se. „Ahoj, Lottie.“

„Ahoj, Robe,“ odpovím aotevřu jídelní lístek.

Spencer si také otevře jídelní lístek. „Kdo to je?“ zeptá se apředstírá, že ho to nijak zvlášť nezajímá.

„Můj bývalý manžel.“

Spencer okamžitě zvedne oči.

„Dostala jsem tě.“

„Nevěděl jsem, že jsi komediantka,“ odvětí suše. „On ti může říkat Lottie, ajá ne?“

„Komediantství je jedním zmých skrytých talentů.“ Ušklíbnu se adál si čtu menu. „Apro tebe jsem vtéhle chvíli Charlotte.“

Zadívá se mi do očí apo tváři mu přelétne úsměv. Skoro jako by právě přijal nějakou nevyřčenou výzvu, okteré já nic nevím. „Tak to abych ho přidal na seznam,“ zamumlá.

„On existuje nějaký seznam?“

Nespouští oči zmenu. „Existujte dlouhý seznam.“

„Co na něm je?“

„Jak jsi úžasná akdovíco ještě.“

Skousnu si ret achvíli ho pozoruji. Lara měla pravdu, je zkrátka ksežrání.

Robert přijde knašemu stolu. „Vybrali jste si?“

Spencer se zahloubá do menu avzápětí zvedne oči ke mně. „Jak daleko je odsud tvůj dům?“

„Moc daleko ne.“

„Dobře, dáme si víno?“

Přikývnu. Na čtvrtek to působí strašně dospěle. „Tak jo.“

„Co mají vnabídce dobrého?“ Zamračí se aprohlíží si možnosti.

„Ten Cabernet Sauvignon Aloft je dobrý,“ zašeptám nervózně. Cítím se vedle něj jako malá stydlivá holka.

„Dobře, tak bychom si vzali jednu láhev, prosím.“ Zavře nápojový lístek apodá ho číšníkovi. „Jídlo si objednáme za chvilku.“

Robert odejde aSpencer spočine očima na mém obličeji.

„Proč jste tady, pane Spencere?“ vyzvídám.

Pousměje se, nakloní se nad stůl aproplete si prsty pod bradou. „Chtěl jsem tě vidět.“

„Proč?“

„Neustále na tebe myslím.“

Hlasitě polknu.

Těší mě, že mě chtěl vidět.

Donesou nám vodu. Objednáme si jídlo apoté sedíme naproti sobě vrelativním tichu. Ani jeden znás neví, co říct.

„Kolik ti je let, Charlotte?“ zeptá se tiše.

„Já myslela, že už jsem na tuhle otázku odpověděla. Mnohem méně než vám, pane Spencere.“ Zaculím se na něj.

„No, mně je dvacet pět,“ prohlásí vážně. „Střinácti lety zkušeností.“

Vduchu si to spočítám. Je mu třicet osm.

„Amně je dvacet čtyři… snulovými zkušenostmi.“

Vočích mu spokojeně zajiskří. Možná si myslel, že jsem ještě mladší.

Opět popíjíme vnepříjemném tichu.

„Máš přítele?“

„Ne.“

Svraští čelo ve snaze najít správná slova. „Anejsi potají zamilovaná do svého bodyguarda?“

„Vžádném případě. Příliš se díváte na filmy, pane Spencere,“ zasměju se.

Spředstíranou úlevou si položí ruku na hruď. „To rád slyším. Sbodyguardy apodobnými individui se nemůžu měřit.“ Zamrká na mě. „Ikdyž umím karate.“

Oba se dáme do smíchu apoté na sobě zůstaneme viset očima. Panuje mezi námi jakási vzájemná náklonnost. Mně se na něm líbí, jak se mnou hovoří zcela bez zábran, jako by mě znal. Ale možná je to tím, že má se ženami už tolik zkušeností. Není vmé společnosti nervózní jako většina mužů ajeho sebevědomí na mě působí velmi atraktivně.

Dala bych všechno za to, abych věděla, co se mu honí hlavou.

„Na co myslíš?“ zeptám se.

„Přijde na to.“ Nakloní se dopředu.

„Na co?“

„Snažím se vduchu vydedukovat, jak velké mi hrozí nebezpečí, že skončím rozmlácený na kaši, když tě políbím.“

Ostýchavě se usměju.

Stálo by to za to.

Náš okamžik naruší číšník, který nám přinese láhev vína. Vytáhne korek akaždému nám nalije trochu do sklenice.

„Děkuji.“ Napiju se. „Hmm.“ Zadívám se na rubínově rudou tekutinu ve skleničce. „Moc dobré.“

Spencer pozvedne sklenici do vzduchu. „Připijeme si.“

„Na co?“ chci vědět.

Pohlédne mi zpříma do očí. „Na naše první rande.“

Pousměju se.

„Nechť následují mnohá další,“ zašeptá temně, přiťukne si se mnou anapije se. „Víš, vpondělí ráno jsem si tvoje jméno napsal do diáře.“

Usměju se. „Proč?“

„Protože když něco chci, napíšu si to,“ opáčí súšklebkem.

Zahihňám se. „To není ani trochu úchylné.“

Uchechtne se.

Dám si další hlt vína ana chvíli se zamyslím. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na cokoli.“

„Proč jsi za mnou jel takovou dálku, aniž bys nejdřív zavolal?“

„Protože jsem věděl, že kdybych zavolal, nechtěla by ses se mnou sejít.“

Pohledem sklouzne kmým rtům apak se mi opět zadívá do očí. Čiší zněj hlad, jaký jsem ještě nikdy znikoho necítila. Vzduch mezi námi je najednou plný elektřiny. Bože, ztoho, jak se na mě dívá, úplně hořím.

„Ublížil ti někdo vminulosti?“ vyptává se.

Zmateně na něj pohlédnu. „Co tím myslíš?“

„Fyzicky, ublížil ti někdo?“

„Cože? Ne.“ Svraštím čelo. „Proč se mě na to ptáš?“

„Měl jsem dojem, že jsem tě vsobotu večer vyděsil.“

Zahanbeně sklopím hlavu. Vím, že tím naráží na ten moment, kdy jsem ucítila jeho erekci. Upřímně řečeno mě to skutečně polekalo, ale štve mě, že to poznal.

„Nevěděla jsem, kde je otcova ochranka,“ vypravím ze sebe. „Já takové věci na veřejnosti nedělám.“

Podívá se mi do očí anatáhne se přes stůl, aby mě vzal za ruku. „Aco vsoukromí, Charlotte? Jaké věci děláš vsoukromí?“

Chvíli jeden na druhého upřeně hledíme. Co bych tak mohla říct, aby to neznělo promiskuitně? „Soukromé věci,“ hlesnu.

„Rád bych stebou někdy strávil čas vsoukromí.“

Odtáhnu se aopřu se na židli dozadu, pohoršená jeho nestydatostí. „To jste tady jenom kvůli sexu, pane Spencere?“

Zamračí se. „Přestaň mi tak říkat avykat mi.“

„Jmenuješ se tak přece, nebo ne?“

„Jo, ale takhle mi říkáš, když mě od sebe odstrkuješ.“

„Položila jsem ti otázku, nic víc. Ožádné odstrkování nešlo.“

„Přitahuješ mě, ano.“

„Na to jsem se neptala.“

„Jsem tady jenom kvůli sexu? Ne. Přemýšlel jsem otom, jaké by to bylo mít stebou intimní styk? Ano.“

Intimní styk.

Zůstanu na něj zírat adech se mi zadrhne vhrdle. Za celý můj život je to první muž, který měl kdy odvahu se mnou flirtovat. Najednou si uvědomím, že dokážu stěží zadržet úsměv. „Proč?“

„Jsi krásná ajiná než většina žen.“

„Takže ty se stýkáš pouze skrásnými ženami?“ vyzvídám. „Jenom mě zajímá, co takového muže, jako jsi ty, láká, to je vše.“ Pokrčím rameny atiše doufám, že jsem nezašla příliš daleko.

Usměje se aznovu mě na stole chytí za ruku. „Klidně se mě ptej, na co chceš. Nemám co skrývat. Jsem velice upřímný. Možná až moc.“

„Chodíš tedy jenom skrásnými ženami?“ zopakuji svou otázku. Bože, jak jsme se ktomuhle tématu dopracovali?

„Chodím jen sženami, které připadají krásné mně.“ Pokrčí čelo ana okamžik se zahloubá. „Ikdyž poslední dobou začínám mít poněkud různorodý vkus.“

„Jak to?“

„Když je některá jenom krásná anic víc, už mi to nestačí.“ Nadzdvihne mi ruku apolíbí mě na konečky prstů. Cítím ten dotek až vprstech na nohou.

Hledím na něj anedostává se mi slov, ačkoli bych mu toho chtěla tolik říct.

„Tak třeba ty,“ pokračuje. „Ktobě mě přitahovaly věci, kvůli kterým jsem už týden málem nezamhouřil oka.“

„Například?“

„Jsi přirozeně ženská. Sálá ztebe sebevědomí, ale přitom…“ Odmlčí se. „Když jsem se tě dotkl, bála ses mě.“

Hledím na něj, srdce mi bije jako oživot azúst mi stále nevychází ani hláska.

„Hádám, že jsi velmi inteligentní apohotová, ale tvůj bratr tě střeží ve slonovinovém paláci, aby se ktobě nedostali žádní muži, což znamená, že rozhodně nespíš skdekým.“

Jak to ví?

„Řekl bych, že se nejspíš provdáš za někoho, koho ti vybere rodina, někoho extrémně bohatého, ským budeš žít život vpřepychu – takový život, jaký se od tebe očekává.“

Zakloním se na židli, popuzená jeho domněnkami… především proto, že jsou trefné.

„Tak otomhle celý týden přemýšlíš?“ Napiju se vína. „Ajá si myslela, že si budeš představovat, jak mě uspokojit během toho intimního styku, okterém jsi mluvil.“ Znechuceně zakoulím očima. „Zklamal jsi mě, Spencere Jonesi.“

Zasměje se hlubokým, hlasitým smíchem, který mi pronikne až domorku kostí. „Nepotřebuju si představovat, jak tě uspokojit vposteli. To vím zcela bez pochyb.“

Ach, ten chlap se mi líbí. Tolik se liší od všech ostatních, které jsem dosud potkala.

„No, vjedné věci se pleteš,“ řeknu. „Pokud se někdy rozhodnu vdát, provdám se zlásky amá rodina stím nebude mít co do činění. Aco ty, Spencere? Proč jsi vosmatřiceti letech stále svobodný?“

Súsměvem se opře na židli. „No, tak to je otázka za milion dolarů. Mohl bych ti nakecat nějaké kraviny otom, že jsem ještě nenašel tu pravou.“

„Kraviny?“

Pokrčí rameny. „Našel jsem tu pravou. Nacházím tu pravou vjednom kuse.“

„Ale?“ Takovou odpověď jsem zdaleka nečekala.

„Nenašel jsem nikoho, kdo by mi stál za to, abych sváděl boj sám se sebou.“

„Sváděl boj sám se sebou?“ podivím se. „Tomu nerozumím.“

„Těžko se to vysvětluje.“

Poposednu si na židli dopředu, fascinovaná mužem před sebou. „Zkus to.“

Rty se mu pomalu roztáhnou do sexy úsměšku, než knim přiloží sklenici svínem. Tmavé oči přitom upírá do těch mých. „Nečekal jsem, že dnes povedeme takovýhle rozhovor.“

„Nápodobně,“ zaculím se. Je to příjemně upřímná konverzace.

Tiše si povzdechne. „Miluju ženy, miluju sex amiluju svoji nezávislost.“

Zdržím se reakce.

„Anemám ve zvyku ubližovat lidem, takže to radši neriskuju.“

„Neriskuješ?“

„Nemohl bych sněkým chodit, být do té osoby zamilovaný apak ji podvést. Takový prostě nejsem. Proto jsem se rozhodl se zatím nevázat pouze kjedné ženě.“

„Ale kamarádky svýhodami máš?“

„Ano.“

„Chceš, abych byla jednou znich?“

Po tváři mu přelétne zamračený výraz. „Překvapivě… ne.“

„Tak co ode mě tedy chceš?“

Zahledí se na mě. „Na to se tady právě snažím přijít.“

Vzápětí ke stolu dorazí naše jídlo amy se do něj mlčky pustíme. Spencer působí uvolněně, zato vmé hlavě to víří osto šest. Co má být sakra tohle rande zač? Co ode mě vlastně chce? Dlouhou chvíli jím vtichosti, zatímco namáhám mozek hledáním jakékoliv logické odpovědi…

Apak mi konečně svitne.

Takhle on to dělá.

Takhle svádí ženy ktomu, aby se sním nezávazně vyspaly. Chová se tak upřímně asrdečně, že byste se samy hned nejradši staly jednou ztěch jeho kamarádek svýhodami… protože vás přece ujistil, že vám nehrozí, že by vám nějak ublížil.

Všechny ty ženy moc dobře vědí, do čeho jdou, aje jim to jedno.

Ajá bych vtuhle chvíli dala nevím co za to, aby mě vzal domů na ten jeho takzvaný intimní styk. Vduchu se mi opět vybaví jeho fotografie zGooglu srůznými ženami ajá se oklepu. Stát se jednou ztěch hlupaček je to poslední, co potřebuji.

Nech toho.

Nenech se těmi kecy obalamutit.

Je to hráč… aumí vté hře chodit.

Musím změnit téma. „Co děláš za práci, Spencere?“

„Spenci,“ opraví mě.

„Spenci,“ usměju se splnou pusou.

„Vlastním ocelárny anavrhuju mrakodrapy.“

Svraštím obočí apokračuji ve žvýkání. „Jak ses ktomu dostal?“

„Můj kamarád, Sebastian, je architekt. Kdysi zápolil sjedním návrhem aprobíral to se mnou. Já se tím začal zabývat důkladněji apřitom jsem objevil díru na trhu, atak jsem vymyslel nový druh oceli, což mě následně přivedlo knavrhování mrakodrapů. Nyní dodávám do většiny vyspělých zemí na světě apracuje pro mě zhruba čtyři sta zaměstnanců.“

Súsměvem pozoruji, jak náhle celý ožívá. Je na sebe hrdý. Pozvednu kněmu sklenici aon si se mnou přiťukne. „Skvělá práce,“ pronesu uznale „To je úžasné.“

„Děkuju. Byla to dřina dostat se tam, kde jsem. Jakou práci děláš ty?“ zeptá se.

„Vystudovala jsem práva aobchod apak jsem šla pracovat na dobročinném projektu, který má matka velmi milovala. Tomu se věnuji doteď.“

„Svůj titul nevyužíváš?“

„Ne, bohužel ne.“ Pousměju se. „Jednoho dne na něj snad taky dojde. Mám takový bláznivý nápad, který možná uskutečním, až nastane správný čas.“

Oplatí mi úsměv aotře si koutky úst ubrouskem.

„Aco tvá rodina? Pověz mi onich,“ vyzvídám.

„Mám sestru abratra. Sestra je teď žena vdomácnosti, bratr chirurg. Máma bydlí kousek od Londýna. Vídám je vjednom kuse.“

„Atvůj otec?“

„Parchant, na kterého bych se neobtěžoval ani plivnout,“ odvětí chladně. „Otřináctých narozeninách jsem si oficiálně změnil příjmení na Jones… matčino příjmení.“

Opřu se na židli, zaskočená jeho nenadálou jízlivostí. „Nevycházíte spolu?“

„Ksmrti ho nenávidím.“ Lokne si pití. „Další téma, prosím.“

„Aha.“ Napiju se vína. Jeho nevraživost kotci mě zaráží. Zajímalo by mě, co za ní vězí. Ještě nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by nesnášel vlastního otce.

„Povídej mi osvojí rodině,“ vybídne mě, očividně zoufale touží stočit řeč jiným směrem.

„No, bydlím na otcově panství, kde mám vlastní dům.“

„William nepracuje pro tvého otce?“

„Co?“