Jan Cimický: Chrámová věž

Vydání první

Copyright © 2020 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2356. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1361-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1362-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Jan Cimický

Chrámová věž

S poděkováním za inspiraci zejména:

Wikipedie česká verze

Wikipédia.fr

Info Police-justice France

Revue Sécurité et Stratégie

Le Monde: manipulation génétique

1

Vzduch se skoro nehýbal a dlažba ulic i chodníků byla rozžhavená a pálila i přes podrážky bot. Lidé se ploužili podél budov, jako by podvědomě hledali stín. Nebylo kde se schovat. Klimatizované sály kaváren byly přeplněné turisty, kterým se nechtělo vycházet zpět do té venkovní výhně, kde se okamžitě každý zpotil. Na terasách a zahrádkách před hospůdkami sice před prudkými a přímými slunečními paprsky bránily roztažené slunečníky, jenže horko tam bylo stejné. Trochu stínu a útulku před žhnoucím, doslova saharským sluncem hledali lidé v parcích pod stromy, ale i lavičky byly dávno obsazené. Jen děti se cachtaly v betonových bazéncích u vodotrysků a ten, kdo měl štěstí, ochladil ho projíždějící hasičský kropicí vůz, který rozstřikoval do vzduchu jemnou tříšť kapek.

Malý parčík u chrámu otevřeli opět pro veřejnost teprve nedávno, když statik, architekti a stavitelé potvrdili, že již nehrozí nebezpečí a že nemůže z uhašených krovů nikoho ohrozit padající kus dřeva nebo zdiva.

Odzadu byl vždycky pohled na chrám nejkrásnější! Gotické žebroví se dovedně proplétalo a v tichém obdivu mohl každý jen žasnout, jak šikovní byli středověcí stavitelé chrámů.

„Tohle by dnes nedokázal nikdo postavit,“ pomyslel si Richard. Jak je to možné! Vždyť neměli takovou mechanizaci a techniku, jako je dnes!

Seděl na vybojovaném skrovném místečku na okraji dřevěné lavice a tiše meditoval, pomalu jako by se blížil na samou hranici dřímoty a všechno kolem něj se vzdalovalo.

„Pomoc, pomoc!“

Probral se zmateně a začal se rozhlížet, odkud to volání přišlo.

„Pojďte sem někdo, honem,“ pokračoval křik. Nesl se o několik laviček dál, z boku parčíku, kde pobíhala nějaká žena a hystericky dál vykřikovala. Na první pohled nebylo jasné, proč tak křičí. „Chyťte ho, je to žhář,“ křičela a ukazovala za odcházejícím mladíkem, který v ruce držel cigaretu. Dělal, že se ho to netýká. Vedle lavičky doutnala suchá tráva, kam asi odhodil sirku.

„Vidíte to?“ Žena namířila prstem a nějaký další muž zadupal doutnající trs suché trávy. Bylo po ohni!

„To jsou oni, dělají jakoby nic a je jim jedno, že lehne popelem takový skvost, jako byl tenhle chrám. Stejně ho někdo podpálil. Někdo takový, jako je tam tem…“ A hrozila za ním pěstí, čímž se mladík nejspíš bavil. A vypadalo to, že pomalu a sebejistě vyjde z parčíku brankou a zmizí v davu na nábřeží.

A právě v tu chvíli se objevila dvojice strážníků, která mu vstoupila do cesty.

Nebylo slyšet, co si s ním říkají, ale k všeobecnému překvapení ho vyvedli ven a nechali nastoupit do parkujícího policejního auta, kterému se tu odjakživa říká koš na salát.

„Aspoň jednou jsou policajti tam, kde mají být.“ Rozčilená žena se konečně uklidnila a se zadostiučiněním se opět posadila, aby hloučku lidí, který se kolem ní mezitím seskupil, začala obšírně vysvětlovat, co se vlastně stalo.

„Představte si, že ten chuligán si tady klidně sednul a vytáhl krabičku cigaret, že si zapálí. A vůbec ignoroval ty cedulky tady všude, kde je zákaz kouření v blízkosti chrámu! Jako by nestačilo to neštěstí nedávno! Povídám mu: snad tady nechcete škrtat sirkou? A víte, co mi odpověděl? Že se mám starat o sebe! Jako by takový chrám nebyl i můj!“

Pokračovala dál, ale hlouček se postupně rozcházel, až zůstala sama. Nicméně přesto dál do plenéru pokračovala.

I Richard se chtěl vrátit na své místečko na lavičce, ale to bylo už dávno obsazené. Chvíli postával nerozhodně pod vzrostlým platanem a pak pomalým krokem obešel parčík k zadnímu východu,

V krámku se suvenýry nebyl jediný zákazník a majitel seděl na skládací židličce pod stojany s pohlednicemi.

„Kupuje někdo ještě pohlednice? A posílá je? V době obrázkových SMS na stále dokonalejších mobilech?“

A ještě jednou se otočil a s jistou nostalgií pohlédl na ohořelou klenbu chrámu.

Nedalo mu to! Musel se zvolna vydat kolem pevných policejních zábran uzounkou uličkou na náměstí před chrámem, kde blýskaly fotoaparáty a cvakaly mobilní telefony. Každý turista chtěl osobně zvěčnit ohořelou klenbu nejslavnějšího chrámu v Evropě.

Richard jej vždycky vnímal jako samozřejmost, katedrála stála na tom místě šest set let, možná i víc, to ho nijak nevzrušovalo. Historie ho sice zajímala, ale nenáviděl už ve škole data, která si měl bůhvíproč pamatovat a na požádání je vysypat z rukávu. K čemu to je? Jeho zajímala spíš budoucnost.

Přesto v něm chrámové věže vyvolávaly zvláštní úctu. I tentokrát stál se zakloněnou hlavou a hleděl vzhůru. Několikrát neodolal a vystál dlouhou frontu na vstupenku a vyčkal, až na něj dojde řada a bude moci po točitém úzkém schodišti vylézt nahoru a z ochozu nad kamennými chrliči s děsivou tváří shlížet na město. Napadalo ho, jak asi vypadalo v době, kdy stavěli chrám? Dřevěné domy vyrůstaly v okolí. Na ostrůvku i na obou březích řeky.

Stál dál se zakloněnou hlavou a meditoval. Jakým zázrakem se podařilo věže zachránit, vždyť požár zachvátil strop katedrály docela blízko, na dosah.

„Stejně si myslím, že to někdo podpálil schválně,“ zaslechl vedle sebe češtinu. Otočil se po zvuku. Poblíž stála skupinka turistů a průvodkyně jim něco vyprávěla, což v ruchu nebylo slyšet.

„Ať mi nikdo netvrdí, že to byla jen neopatrnost! Že někdo odhodil vajgla! To by přece střecha nechytila! Je kamenná, a navíc je na ní přece plech!“ přidal se jiný hlas z chumlu. Byl to mužský hlas, patřil druhému z dvojice a zněl velice pochybovačně.

„Musel to někdo zapálit úmyslně, ale pravdu se asi nikdy nedozvíme! Pitomá politická korektnost,“ přidal se nahlas a uštěpačně kdosi ze skupinky, ale nebylo mu vidět do tváře.

Richard se usmál. Nemohli přece vědět, že jim rozumí! A asi si ho nevšimli. Nicméně, poslouchal je a chápal. Ostatně byl v tu dobu téměř u toho, byl právě na semináři v budově Sorbonny, nedaleko odtud.

Byla to náhoda, protože většinu dnů trávil v laboratoři na předměstí, kde v posledních letech vyrostl veliký uzavřený vědecký komplex, soustředěný na úkol genetického ovlivňování základních genů rostlin. Přirozeně že to byl program utajovaný a všichni se museli zavázat, že o něm nebudou nic zveřejňovat, že neposkytnou žádný rozhovor do médií, který by jen naznačil, o co ve výzkumu jde. Od rána do večera v uzavřeném prostředí se Richard v poslední době cítil stísněně. Nebyla to klaustrofobie, ale spíš pocit nedostatku vzduchu…

Ano, připadal si někdy, jako by se dusil, potřeboval se vmísit do davu, poslouchat, co si lidé povídají. Paradoxně však, i když měl volno a nikdo nekontroloval, nenařizoval ani neomezoval, kam půjde, měl Richard pocit, jako by z něho vyprchávala energie, nebyl schopen se vzpamatovat a donutit se, aby vyšel ven. Pokoušel se o to několikrát, ale vždy ho zdržovala jakási vnitřní síla, kterou nemohl přemoci, konečně dneska se mu to podařilo.

Procházel se jen tak ulicemi, hledal stejně jako jiní nějaký stín, kde by se schoval, ale to vedro mu nevadilo tak jako spíš vnitřní tíseň. Připadal si, jako by se dostal na Zemi z jiné planety, rozhodně to nebylo tím, že by nerozuměl řeči, naopak zvládal tři světové jazyky a mohl mluvit a dorozumět se kterýmkoli z nich. Bloudil bez cíle a zcela přirozeně ho nohy zanesly, možná záměrně, do míst, kam občas rád zavítal a vnímal atmosféru chrámu jako něco obzvláště vznešeného. Od požáru sem nešel, váhal. Možná se i trochu bál, co na vlastní oči spatří. Seděl na té lavičce skoro hodinu, a dokud ho nevyrušil výkřik, meditoval a nořil se do svých myšlenek a okolí ani nevnímal.

Teď stál na opačné straně, čelem k chrámu, metr od nultého kilometru, který se na všech mapách a rozcestnících počítá z jediného místa, jediného bodu. Však je u něj vždycky tlačenice! Každý se chce vyfotografovat v symbolickém středu. I ti dospělí se tlačí a povykují jako malé děti.

Najednou ucítil magickou vůni. Překvapilo ho to. Byla to totiž vůně právě utržených čerstvých jahod, ale nikde nablízku tady žádné jahody nebyly. Musel zavřít oči a snažil se ten pocit udržet.

Ano, takhle začínal první týden prázdnin! Bylo mu asi deset a přijížděl autobusem na konečnou, kde čekala teta. Trolejbusem objeli lázeňské město a vyšli kousek ulicí do kopce. Rohová vila.

Strýček v plátěných kraťasech ošetřoval růže. Měl velký záhon krásných kvetoucích růží, voněly na dálku. Na uvítanou mu tři rozkvetlé odřízl, aby si je dal ve svém pokojíku, v mansardě pod střechou, do vázy a voněly mu tam. Na druhém velkém záhoně pěstoval strýc jahody, krásné, veliké a červené, a ty voněly snad ještě pronikavěji než růže.

„Natrhej si!“ vybídl ho.

A Richard poslušně nasbíral misku těch nejvoňavějších.

„Teta ti je opláchne a dá na ně mléko, ať se osvěžíš vitaminy,“ smál se strýc a plel dál v záhoncích. Tím bylo uvítání hotové.

Richard se zastavil a opřel o sochu jednoho z těch dávných králů, stojící před chrámem. Zavřel oči. Viděl docela zřetelně celou zahradu, vzadu byla zděná bouda, kde chovali králíky, a podél zadního plotu se táhly keříky malin, velkých a právě dozrávajících. Za chvilku jich měl vždycky plnou hrst…

Ve stejné vile bydlela o rok nebo o dva starší dívka, Maruška. Byla vážná a velice sčetlá, Richard měl před ní respekt a občas se styděl, že něco nezná.

„Četl jsi Epikurovu zahradu? Nebo Thais?“

Nevěděl, co by odpověděl, jen pokrčil rameny.

„Ale určitě si přečti povídky O. Henryho, jsou skvělé. A mají vynikající pointu. Představ si, že ten spisovatel byl obyčejný bankovní úředník, ale pak ho obvinili, že něco zdefraudoval, dostal se do vězení, a než se vyhrabal ven, napsal spoustu skvělých knížek!“

Měla pravdu. Hned jak se vrátil z prázdnin, šel do pojízdné knihovny, která do jejich čtvrti dojížděla vždy ve čtvrtek odpoledne, a vypůjčil si hned dvě!

Najednou se vzpomínky začaly tlačit do popředí, sliny se mu sbíhaly jako pokusnému laboratornímu psu u profesora Pavlova! Jahody s mlékem a cukrem. Hned by si je dal! Ale široko daleko nebyl krámek, kde by je mohl koupit!

Padla na něho jakási nostalgie.

Z mansardy, kde vrzala dřevěná podlaha, viděl na zalesněný kopec, kde stál hrad, vlastně jen zřícenina. Stačilo se vyklonit z okna.

Kde se najednou vzala ta atmosféra vzdálených prázdnin? Vnímal to, jako by se to stalo nedávno, tak jasně!

„Pojď se mnou dneska na fotbal,“ řekl strýček. „Budou hrát internacionálové!“

Styděl se zeptat, co jsou to internacionálové, jen se tvářil nejistě.

„Co je? Nechce se ti?“ Strýc byl vášnivý fanoušek místního klubu a právě s ním se měla změřit stará garda. Ta jejich jména mu nic neříkala. Bican, Bokšaj, Puč, Nejedlý… Nikdy se o sport moc nezajímal, ani jako kluk.

Šel. A líbilo se mu to.

A taky Maruška. Objevil s ní nedaleko od domu úžasné místo, kde byla astronomická observatoř a malé jezírko. Prý tam jezdíval i Johann Wolfgang Goethe… Ostatně lázně prý navštěvoval rád.

No ovšem, lázně! Strýčkova vila stála na okraji „starých lázní“ a v parku tam tryskal minerální pramen, který byl veřejně dostupný, každý si mohl přijít a do přinesených lahví a jiných nádob si natočit, jak mu bylo libo.

„Jen pij minerálku, je to zdravé a léčí to,“ pobízela ho teta a Richard každý den přinášel dvě lahve čerstvé minerální vody.

Ale co bylo nejlepší? Teta učila na střední ekonomické škole, a když s ní náhodou šel po městě nakupovat nebo jen tak na procházku, zdravily ji uctivě snad všechny holky a přitom si ho zvědavě prohlížely. Tenkrát se ještě styděl, dnes by se mu to asi líbilo!

Ale nejraději sedával na staré lavičce pod vrbou, jejíž větve se skláněly až hluboko k zemi, a byl tak schovaný jako v nějakém přírodním altánku.

A to všechno spustila ta svůdná vůně jahod!

Někde v blízkosti se rozezněl zvon, probralo ho to, a když otevřel oči, uvědomil si, že stojí vedle stařenky, která oslňuje diváky krmením vrabců. Sedali jí na ramenou, na hlavě, na rukou, jako by to ani nebyl člověk, ale socha.

Okamžitě se kolem seskupil chumel zvědavých diváků a cvakání fotoaparátů ještě zintenzivnělo. Stařenka byla zvyklá, patřilo to asi k její denní produkci, stačilo, aby natáhla ruku s drobkem bagety, a hned se na její paži poskládalo několik vrabčáků jako hezky vycvičení cirkusoví umělci. Byla tak za chvíli celá obalená cvrlikajícími ptáčky a do misky u jejích nohou pršely mince. Takový snímek přece stojí za pár drobných!

Když zase zavřel oči, původní prázdninová atmosféra nemizela, spíše naopak, narůstala a dostávala stále nové a nové detaily. Seděl na fotbalové tribuně a sledoval, jak se na hřišti honí za fotbalovým míčem, a když brankář internacionálů chytil míč, bleskurychle jej zase vykopl do pole a míč letěl vysoko a daleko! Přes celé hřiště a diváci jen vydechli překvapením!

Jednou, když celý den pršelo a nemohl na zahradu, napadlo sousedku Marušku, že by mohli vyrábět voskové figurky. Našla někde ve spižírně staré formičky na vánoční cukroví a pobrala všechny svíčky, co našla schovávané v komoře. Stačilo je zapálit a trpělivě vyčkat až se vykapou do formičky. Jakmile začal vosk zase tuhnout, podržela v něm Maruška spínací špendlík. Jakmile to všechno zatuhne, stačilo figurku z formičky vyklepnout a dílo bylo hotové.

„Budeme je prodávat,“ napadlo Marušku, která měla praktického obchodního ducha, „každou ozdobu za padesátník!“

Udělali si hned na druhý den, jakmile déšť ustal, na rohu plotu svůj prodejní stánek s cedulkou a cenou a kolemjdoucím nabízeli. Kupodivu se občas někdo zastavil a ocenil jejich fantazii. K polednímu měli dohromady vydělanou asi pětikorunu! Kdo ví, kde je té Marušce dneska konec?

„Bitte, mein Herr, verzeihen…“

Ucítil diskrétní dotyk něčí ruky. Promiňte, pane… Byla to mladá, podle vzhledu a vizáže nejspíše německá turistka, které stínil ve výhledu pro její snímek.

„Ja, bitte.“ Odsunul se o kousek dál a chvíli pozoroval jinou skupinku, která se fotografovala. Byli to zřejmě Japonci. Stačilo jim, že na pozadí jsou věže chrámu, a hlavně byli všichni na snímku.

Potřebovali přece jednoznačný doklad, že byli na cestách v Evropě. Richard se mimoděk usmál. Jak jsou některé národy snadno identifikovatelné!

Vůně jahod, kterou stále vnímal, mu už sládla na jazyku, chuť se stávala imperativní, nepotlačitelná. Věděl, že stačí přejít přes most a spustit se úzkou uličkou od Pantheonu po rue Mouffetard k tržišti poblíž kostela svatého Medarda, kde zelináři prodávají vždycky hory čerstvého ovoce.

Zároveň však cítil, že se mu z náměstíčka před chrámem nechce odcházet, potřeboval se dívat na osiřelé věže katedrály a v duchu opět stoupal po schodišti až k ochozu nad gotickými chrliči.

Jednou, když byli ještě kluci, odjela jejich trojice kamarádů na chatu, která patřila tetě jednoho z nich. Celý den se koupali v Berounce, plavali a cákali po sobě. A pak napadlo jednoho, že by mohli dojít pěšky až na hrad Karlštejn, protože je tam večer divadelní představení Noci na Karlštejně. Samozřejmě že se nápad hned ujal. A tak se odpoledne vydali na cestu přes kopce až k dominantě, věži slavného hradu. Došli právě včas, ale bylo vyprodáno. Jenže přísné uvaděčce se jich nakonec zželelo, nemohla se dívat na jejich upřímné zklamání, a tak je i tak pustila dovnitř. Po té pěší štrapáci si to bohatě zasloužili.

Seděli na okraji hradeb, docela vzadu, a měli krásný rozhled, jak se smrákalo a bylo jen osvětlené jeviště, přidávalo to na magickém pocitu, že se to všechno hraje a děje doopravdy. Takový zážitek, který nikdy nevymizí!

Možná že tenkrát na okamžik zatoužil být hercem, stát na ozářeném jevišti a prožívat každý večer jiný život, jiný osud.

Bezstarostné prázdniny. Tyhle patřily k těm nejhezčím. Ovšem, prožil pak ještě mnohé další, ale to již k nim patřily brigády, praxe, přípravy na zkoušky a rigoróza, pokusy v laboratoři, zkrátka, nikdy to už nebylo bez povinností a nějakého pocitu odpovědnosti. Nikdy dokonalá volnost!

Ještě naposledy zvedl pohled ke katedrále a pak se otočil a zvolna se prodíral přicházejícím davem. Nesl si v sobě zvláštní hřejivý pocit někde uvnitř, vnímal nádhernou a hrdou velebnost chrámu a byl rád, že zůstal. Že existuje.

Jsou přece věci, které jsou nenahraditelné, stejně jako vzpomínky. Naštěstí vzpomínky, hlavně ty hezké, mají tendenci trvale se zahnízdit, a navíc se s časem stávají ještě víc laskavými a milejšími. Už nezáleží ani na věrnosti prožitku.

Ten dnešní den si takovou vzpomínku přímo vynucoval, a to všemi prostředky. Vůní, vnitřní pamětí, chutí, zkrátka vším.

Věže katedrály zůstaly za zády a na nábřeží u stánků bukinistů bylo přece jen volněji, sem nepřicházejí spěchající turisté, co musí stihnout stůj co stůj všechno známé a důležité. Bukinisté jsou tu pro znalce a fajnšmekry. Staré časopisy, fotografie, obrázky, rytiny. A jejich majitel, antikvář v pravém slova smyslu, seděl vedle na skládací židličce a ani mu nešlo o prodej, spíš se těšil na společnost, na proud lidí, obtékající ho každý den.

Richard prošel po Svatomichalském bulváru, přes důvěrně známé náměstíčko u starobylé Sorbonny a vyškrábal se tím rozpáleným městem až k Pantheonu. Nikdy nezapomněl podívat se na fasádu domu, kde kdysi bydlel spisovatel Ernest Hemingway, jako by podvědomě čekal, že se s ním potká… Ale pak už se ponořil do uzounké uličky a neomylně směřoval k pultu pod plachtou, kde prodavači osvěžovali čerstvé ovoce jemnou sprškou kapek.

Jahody! Nádherné a velké, temně rudé, celá hora. Richard se zastavil, aby se na ně nejdřív chvíli jen díval. Jako by se najednou vracel do těch prázdninových dnů u tety a strejdy.

Nechal si vybrat ty nejzralejší a ukazoval které. Mléko nepotřeboval, měl ho doma, ve své garsonce.

Trhovec na něj významně zamrkal, jako by chtěl a mohl sdílet Richardovu vzpomínku. Dobrou chuť!

A s košíčkem jahod už Richard spěchal nedočkavě domů, tedy do vědeckého areálu na okraji hlavního města. Musel projít kolem své laboratoře, protože bydlel v pokoji v posledním patře budovy, mělo to svou výhodu, u garsonky byla terasa, kde mohl večer sedět a dívat se na Paříž. Spěchal. A najednou se proti němu objevili zcela nečekaně dva maskovaní muži, nestačil ani vykřiknout.

2

V uzavřeném areálu výzkumného centra bylo ještě časně, život tu začíná mnohem později dopoledne. Vědátoři se musí vyspat, protože častokrát bádají dlouho do noci.

Richardova laboratoř byla v prvním patře, s výhledem do parku. I on tam často trávil dlouhé hodiny čekáním, taková práce vyžaduje trpělivost.

V laboratoři se uklízelo vždycky jen po ránu, chodila sem Slovenka, která se nedávno přistěhovala za starou tetou. Její teta, vdova, byla už Francouzka, v druhé generaci, její rodiče se sem přistěhovali v roce 1938 za prací. Ještě nezapomněla ani slovenštinu, ani milovaná tradiční jídla. Její manžel, pan Gregor, byl živnostník, švec. Měl malý přízemní krámek, správkárnu obuvi, v uličce na jižním okraji hlavního města. S manželkou a dvěma dětmi bydleli v prvním patře.

Manžel paní Gregorové zemřel před pěti lety a najednou se z ničeho nic objevila vzdálená neteř, příbuzná z Humenného. Neuměla žádný cizí jazyk, ale byla rozhodnutá zůstat. A teto, pomoz!

Ubytovala ji v pohostinském pokoji a starala se o ni, jak se sluší a patří, vždyť to byla rodina, i když už dost neznámá. Bylo však třeba najít něco trvalejšího, aby se mladá žena z daleké ciziny lépe zabydlela. Mohla se stýkat s krajany. Takové krajanské sdružení „des originaires slovaques“ existovalo skoro sto let a dodržovalo folklorní zvyklosti, dokonce i lidový taneční soubor fungoval. S pomocí krajanů našla paní Gregorová nekvalifikovanou práci, úklid, ostatně na nic jiného si její neteř netroufala, ba asi by ani nestačila.

I na práci ve střeženém výzkumném centru bylo zapotřebí několik důležitých potvrzení, a jak to bývá, i nějaká vhodná přímluva.

Práci mladé Slovenky si pochvalovali.

Toho rána přišla do práce jako obvykle, po šesté hodině ráno, prošla vrátnicí, převlékla se do pracovního, vzala si v šatně svoje věci a vydala se do patra, kde začala stírat chodbu. Jako za starých časů, kbelík, smeták a hadr.

Když byla hotová, otevřela dveře do laboratoře. Byla v ní obvykle tma, protože okna bývala zatemněná, paprsky nepronikaly dovnitř. Musela rozsvítit, udělala to po paměti, a teprve pak se rozhlédla.

Stála tam tak zděšeně celou dobu, jako by jí ztuhly svaly, ani hlasivky nevydaly zvuk. Chtěla vykřiknout, ale nedokázala to.

Na podlaze tam leželo tělo mladého muže. Ležel na zádech, měl podivně kalný pohled a všude kolem něj byla kaluž krve.

Připadala si ztracená, bezmocná a vyděšená. Hrůza, která se jí zmocnila, ani nedovolovala, aby se přiblížila o krok a podívala se.

Podle všech známek byl mrtvý.

Neznala tady nikoho, odcházela vždycky dlouho předtím, než se objevili vědečtí výzkumníci. Ostatně ani nevěděla, čím se zabývají. Uklízela. Bylo jí docela jedno, co tam dělají, nestarala se o to.

Když se vzpamatovala, byla ještě bezradnější než předtím. Jazyková zásoba a hbitost jazyka jí ještě nedovolovaly, aby byla schopna něco vysvětlit.

Co si má počít? Vycouvala pomalu ven z laboratoře zpět na chodbu a teprve tam se rozklepala. Kbelík s vodou nechala stát u pootevřených dveří a hnala se co nejrychleji po schodech až k vrátnici, s vytřeštěnýma očima, gestikulujíc zběsile rukama. Vrátný na ni hleděl zprvu nechápavě.

„Copak se děje? Copak chcete?“

I to málo, co se už naučila, v tu chvíli docela zapomněla, nedokázala si vzpomenout vůbec na nic. Paradoxně ji napadlo v tu chvíli jen jedno slovo, a to ještě anglicky. „Help! Help!“

To ovšem vrátný pochopil. Myslel si však nejdřív, že se poranila, nebo že tam někde běhala myš. Proč by jinak ta ženská tak vyváděla?

A Slovenka, když pochopila, že nedokáže nic vysvětlit, poradila si po svém: uchopila vrátného za ruku a vší silou ho vlekla ke schodišti.

Tam, u otevřených dveří laboratoře, už nemusela nic vysvětlovat.

„Merde alors!“ vykřikl vrátný. Jeho hlas pronikl celou budovou. Nebylo divu.

Udělal krok dopředu, ale zarazil se a otočil se na uklízečku, jako by od ní čekal nějakou radu, rychle si však uvědomil, že se s ní nedomluví, a jen povzdychl. Slovenka stála dál strnule ve dveřích, na prahu laboratoře, jako by jí něco bránilo udělat krok.

„Attendez ici,“ řekl vrátný důrazně, jako když se snaží páníček přesvědčit svého psího miláčka. „Čekejte tady!“

Mladá Gregorová nepochybně pochopila. Stála dál jako na stráži a nepohnula se, dokud se vrátný zase nevrátil.

Něco jí říkal. Asi volal policii.

„Nikdo sem nesmí vstoupit, dokud nepřijede policie,“ zdůrazňoval pomalu a pečlivě odděloval slovo od slova, jako by se snad domníval, že když bude mluvit jako s malým dítětem, bude to pro uklízečku srozumitelnější.

Stáli tam bezradně oba dva.

Houkající policejní vůz vjel do areálu za necelých deset minut. Dvojice uniformovaných policistů vyběhla po schodišti.

„Co se tu stalo?“ zeptal se ten, co doběhl první.

Vrátný zavrtěl nejistě hlavou.

„Nevím. Volala mě uklízečka…“

„To ona našla tělo?“ ptal se druhý.

Vrátný přisvědčil.

„Vy jste ho našla? Kdy?“ Dotaz směřoval na uklízečku ze Slovenska, ale ta jen vnímala, že se ten člověk na něco ptá, ale nerozuměla mu ani slovo, jen se nechápavě dívala a sledovala jeho obličej, jako by chtěla dešifrovat, co po ní chce.

„Ona vám nerozumí. Je to cizinka,“ vysvětloval vrátný unaveně.

„Aha… Ale jak se tedy domluvíme?“

V tom mu vrátný neuměl poradit. Bylo jasné, že asi bude potřeba sehnat tlumočníka. Komplikace! Druhý policista se pokusil domluvit rukama a gesty a dokládal to jednoduchými větami.

„Vy tady? Co?“ Naznačoval gestem otevírání dveří jako pantomimu. Gregorová ho se zájmem a ochotně sledovala a přitom přikyvovala. Opravdu se snažila, i když byla stále celá vystrašená a mrazilo ji v zádech.

Taková konverzace byla sice zábavná, ale nevedla nikam.

„Nech toho,“ mávl rukou kolega, „vidíš, že to nemá smysl!“

Policisté vstoupili dovnitř a obešli laboratorní stůl s různými přístroji až k oknu. Mrtvý mladý muž ležel podél stolu a měl široce otevřené oči s obvyklým skelným pohledem, jako mívají mrtví po několika hodinách.

„Ten musí být mrtvý nejméně od večera,“ usuzoval první policista. Patřili k útvaru „police secours“, což je záchranářský tým, který v sobě spojuje nejen výkonnou složku zákona a pořádku, ale i možnosti poskytnutí první pomoci. Oba měli zdravotnický výcvik a pár let praxe. Ukazovalo se stále víc, že při poskytování předlékařské pomoci se čím dál častěji uplatňuje potřeba zajistit klid a pořádek, protože se dlouhodobě množily případy, kdy byli zdravotníci napadáni a kdy na ně někdo z okolí či přímo postižený zaútočil.

Druhý se sklonil a zkoumal soustředěně tvář.

„Máš pravdu. Musíme zavolat kriminálku,“ domlouvali se tiše mezi sebou. A stejně tiše se hned domlouvali s dispečinkem stálé služby. „Ano, je to rovnou pro ně, tady to jen zajistíme… Provedu…“

Když policista domluvil, otočil se k vrátnému a uklízečce.

„Přijedou specialisté z nábřeží Zlatníků, tak ať sem teď nikdo nechodí, a ohlídejte to!“ Nic víc udělat zatím nemohli. Jeden policista zůstal stát na chodbě před laboratoří jako stráž a za okamžik bylo zvenčí slyšet startování auta a vzdalující se zvuk motoru.

Vrátný se opřel o parapet na chodbě, pobolívala ho bederní páteř a nevydržel dlouho jen tak stát, uklízečka se opřela o násadu smetáku, a tak tam oba stáli jako sochy a nemluvili. Bylo to mučivé čekání, oba měli potřebu o tom mluvit, sdělovat svoje pocity, ale věděli, že to nemá smysl. V hlavě se jim však honily nejrůznější myšlenky.

Skrze větve platanů se dovnitř draly sluneční paprsky. V rohové pracovně komisaře Morelona úhel dopadu paprsků tvořil podivný kubistický obrazec, který se promítal na stěnu.

Telefon zazvonil jen krátce.

„Rozumím, někoho tam pošlu,“ řekl komisař stručně a zavěsil.

S inspektorem Paulem Maigretem se srazil, jakmile vyšel na chodbu.

„Jsi momentálně volný?“ zeptal se ho.

Maigret se zatvářil poněkud nejistě, nebylo mu jasné, kam tím šéf míří.

„Ten případ mrtvého z Drancy mám hotový, čekám jen na výsledek z balistiky,“ ujistil ho.

„Výborně. Hlásili mi právě něco z CRS, mohl bys tam zajet?“

„Samozřejmě. Co se tam stalo?“ CRS bylo Centre de la Recherche Scientifique, moderní Centrum vědeckého výzkumu na jižním okraji Paříže.

„Vybouchla jim laboratoř?“

„To snad ne, ale uklízečka našla hned ráno v té laboratoři mrtvého muže.“

„Patřil k té laborce? Nebo to byl někdo cizí?“

„Z ní asi moc nedostali, je to cizinka a nemluví francouzsky, ale vrátný potvrdil, že to byl nějaký stážista, který v tom výzkumném centru i bydlel, ale víc o tom nevím.“

Maigret přikývl. Centrum znal, byl při jeho slavnostním otevření před čtyřmi roky, a směrem na Vallée de Chevreuse měl okolí města nejraději. Snad protože tam byly kopečky a připomínalo mu to trochu jeho rodnou Bretaň. Jen to moře mu tam chybělo.

„Mám jet hned?“ zeptal se pro jistotu.

„Já vím, že mrtvý neuteče, ale bude tam asi zmatek, až se tam budou hrnout místní vědátoři…“

„Jasně, už jsem na cestě,“ řekl Maigret. A jen tak nalehko seběhl do garáží.

Navzdory pekelnému vedru, které s přibývajícími dopoledními hodinami ještě přitvrzovalo a teploměr stoupal do choromyslných hodnot, byl v garážích chlad.

Teploměr ukazoval venku 32 stupňů a bylo jasné, že rtuť bude ještě stoupat. Paul nesnášel klimatizaci, stačilo mu, aby se zdržel v nějaké prostoře, kde byla spuštěná, a jakmile vyšel, pravidelně začal chraptět a nezbavil se toho několik dnů. Proto se tomu vyhýbal, jak mohl, i v autě jezdil raději s otevřenými všemi čtyřmi okénky navzdory průvanu, který tak způsobil, ten mu nevadil. Měl takový zvyk, že jakmile nastartoval, otevřel si všechna okna a nechal na sebe foukat vítr.

To ovšem nesnášela Paulova žena Valja, která zase v průvanu začala hned kýchat a spustila se jí alergická rýma. Proto byl Paul rád, že většinou jezdila jeho žena svým autem, a když jeli společně, snažil se to nějak vydržet…

Když vyjel na nábřeží Seiny, rychle se zařadil do proudu aut a snažil se co nejrychleji všelijakými zkratkami vyjet z centra. I když letní měsíce stále znamenaly, že Paříž opouštějí všichni domorodci, nebylo to na dopravě vůbec znát. Rekreanty rychle nahradila spousta aut se zahraničními turisty a zácpy v ulicích a na bulvárech byly možná ještě větší než v běžném roce. O to víc, že se cizinci neorientovali tak snadno jako místní a obvykle někde uvízli, nevěděli, jak dál pokračovat, a doprava se zastavila. Bylo jasné, že za to nemohou, ale i tak to zdržovalo.

Jakmile nastala tropická vedra a nebylo možné v Paříži dýchat, jako by ze vzduchu zmizel kyslík, naložila Valja obě děti a odjeli do bretaňského Trébeurdenu, Paulova rodiště. Paul měl klid a jistotu, že je tam o ně dobře postaráno a mohou se vyřádit na pláži. Valja si udělala kurz jako lodivod v místní plachetní škole a občas s dětmi vyjela lovit ryby, ale slíbila Paulovi, že se nebudou vzdalovat z dohledu od pobřeží. Byl raději, když se přidali k někomu z místních na motorovém člunu, který je přece jen bezpečnější!

Tyto myšlenky se mu v hlavě proháněly, dokud nedojel až k bráně výzkumného vědeckého centra CRS, a když zatroubil, vrátný došel předpisově až k němu a prohlédl si jeho legitimaci. A hned se omlouval.

„Promiňte, mám nařízeno nikoho nepouštět dovnitř!“

Maigret se usmál. „Já vím, je mi to jasné. Kde se to stalo?“

„V hlavní budově, v patře. Tam jsou laboratoře,“ vysvětloval překotně ochotný a trochu vystrašený vrátný. Mával kolem sebe rukou, jako by chtěl co nejpodrobněji a nejpřesněji vysvětlit, kam se má Maigret vydat.

Bylo to dostatečně zřejmé.

„Mám někoho zavolat, aby vás doprovodil?“

„Ne. Dojdu v pohodě sám,“ ubezpečil ho Maigret a pro jistotu rovnou vykročil směrem k označenému místu. Fasáda budovy svítila, jak ji ozařovalo slunce a odráželo se od oken.

Maigret vstoupil dovnitř a neomylně stoupal do patra a rovnou ke dveřím, kde postával policista.

„Tady se to stalo?“ zeptal se Maigret a policista ze zvyku zasalutoval a ukázal směrem dovnitř.

„Ano. Tělo je uvnitř a od té chvíle, co ho tady našla uklízečka, nikdo už dovnitř nevstoupil, aby se nezničily stopy,“ hlásil přesvědčivě.

„Dobrá, podívám se dovnitř,“ řekl Maigret a otevřel dveře.

Na podlaze vedle laboratorního stolu, pokrytého různými přístroji, leželo tělo mladého muže. Paul poklekl vedle.

Mladíkovi bylo podle zběžného odhadu něco přes dvacet, vypadal velmi mladě. Podle ztuhlosti byl nepochybně mrtev už několik hodin. Bylo třeba splnit všechny náležitosti. Paul vyhlédl na chodbu.

„Byl tady nějaký doktor? Ohledal ho někdo?“

„Kdepak. Od chvíle, co jsme tady, nikdo. Čekám podle pravidel na vaše pokyny. Jak rozhodnete…“

Maigret přikývl.

„Zavolám šéfovi, aby sem poslal naše specialisty. Já bych si zatím promluvil s tou osobou, co ho našla, kde ji najdu?“

Policista pokrčil rameny.

„Já přesně nevím, asi čeká někde v šatně. Nejspíš v přízemí nebo tam někde.“

Nezbývalo, než aby se Maigret vypravil zase někam dolů a začal se shánět po někom, kdo by mu v tuhle chvíli pomohl se orientovat. Měl štěstí, protože hned na schodišti narazil na mladou ženu.

„Promiňte,“ zastavil ji. „Vy tady pracujete?“

Pohlédla na něj nechápavě.

„Já jsem sekretářka pana ředitele,“ řekla a ukázala před sebe na dveře, na nichž bylo napsáno SEKRETARIÁT. A pod tím Profesor Jean MORGEN .

Místo dlouhého vysvětlování jí podal svůj průkaz.

Sekretářka otevřela dveře.

„Je to cizinec?“ zeptal se.