Poznámka překladatelky:

Výňatky z Portugalských sonetů od Elizabeth Barrett Browningové jsou přejaty v překladu Hany Žantovské (Praha: Mladá fronta, 1961), výňatky z básně Tygře, tygře od Williama Blakea jsou přejaty v překladu Jiřího Joska (SAROYAN, William: Tracyho tygr. Praha: Argo, 1996).

Přeložila Jana Milotová

NIGHT SHIFT

Copyright © 2023 Annie Crown

The author is represented by Wattpad WEBTOON Studios.

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2024

ISBN 978-80-249-5614-5

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitol a dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Epilog

Poděkování

Všem snílkům.

Kapitola první

Vždycky jsem zbožňovala knihovny po setmění.

Jediná knihovna s neomezeným provozem na Clementské univerzitě sice nemá mramorové podlahy a klenuté stropy zdobící nástěnky pinterestu a cestovatelské profily instagramu, ale i tak je to na pozemku školy jedno z mých nejoblíbenějších míst. Navzdory starému nábytku, podezřelým skvrnám na kobercích, umělým květinám a přetrvávajícímu zápachu staré kávy je něco přímo magického na tom, jak měsíční svit proniká skleněným stropem, zaplavuje ústřední atrium a zbarvuje převážně prázdné stoly hluboko pod sebou jemně modrým světlem.

V pátek v deset večer nechci být nikde jinde.

Tím spíš, když mi tu platí za nicnedělání.

Na začátku směny jsem obešla druhé a třetí patro a sesbírala pohozené knihy, což mi zabralo celých patnáct minut. Teď sedím za výpůjčním pultem zabalená do svého největšího pleteného svetru. Je konec října a obvyklý čtvrtletní shon pominul, takže u stolů v atriu sedí jen pár studentů: pět nebo šest z nich se soustředí na svoje laptopy, skupinka holek se právě chystá k odchodu a jeden kluk kmitá mezi stolním počítačem a starou kopírkou, která na první dobrou zaručeně nikdy nevytiskne to, co chcete.

Z knihovny se už brzy stane město duchů, ale zvenčí je slyšet ruch. Někteří studenti se vrací zpátky na kolej po večerních přednáškách, nicméně většina z nich vyráží z prvních pitek na různé večírky. Jejich opilý smích a křik se odráží od zdí a proniká skleněnými vstupními dveřmi. Ze svého místa za výpůjčním pultem zvědavě sleduju, jak procházejí kolem, a připadám si, jako bych byla za sklem v zoologické zahradě.

Nemůžu se však rozhodnout, jestli si připadám spíš jako návštěvník, nebo zvíře v zajetí.

Možná bych se během těchhle dlouhých a tichých nočních směn měla cítit osaměle, jenže opak je pravdou. Když mě ze všech stran obklopují knihy, není k tomu důvod. A rozhodně k tomu není důvod, když je zbytek mého života tak hlasitý, pestrý a neuvěřitelně hektický.

Navíc tu nejsem tak úplně sama. Mám tu Margie, svou vedoucí a knihovnici, která na Clementské univerzitě pracuje na noční směny. Jen si na ni vzpomenu, objeví se vedle mě a položí na pult stoh těžkých bichlí. Margie je možná o třicet centimetrů menší než já, a navíc třikrát starší, ale díky silným pažím a skutečnosti, že nestrpí žádné nesmysly, se spíš podobá výcvikovému seržantovi.

„Tyhle ležely na podlaze před výdejním boxem,“ řekne. „Dát je dovnitř by zřejmě vyžadovalo moc námahy.“

„Pracovat s lidmi je pech. Sem s nimi – zadám je zpátky do databáze.“

Pult je dost dlouhý na to, aby kolem něj zvládlo vyřizovat výpůjčky i vrácení knih pět zaměstnanců najednou. Během dne je tu dost brigádníků a všech pět míst bývá obsazených, ale dnes večer jsem tu jen já a Margie. Zapnu počítač, abych se dostala do systému. S povzdechem si opřu bradu o dlaň a sleduju, jak se hlemýždím tempem načítá přihlašovací stránka.

Clementská univerzita možná dostává na dotacích miliardy dolarů, ale naše bezdrátové připojení je nechvalně známé tím, že se mu vůbec nedá věřit.

Skupina děvčat z atria kolem mě konečně projde směrem ke dveřím. Pár z nich se zastaví poblíž, aby vyhodily prázdné kelímky od kafe, takže zaslechnu, o čem si povídají.

„– profesor chce, abychom celou tu knihu přečetli do pondělí.“

„Tak tam nechoď –“

„Sakra, vybil se mi telefon.“

„Holky, právě mi napsala Georgie, že kluci z basketbalového týmu u sebe pořádají párty. Chcete se nejdřív stavit u ní? Koupila tequillu.“

„Nemají takhle před začátkem sezóny večírky zakázané?“

„Jo, je to fakt tajné. Můžou přijít jen ti, co dostali pozvánku. Možná mám taky nějakou flašku v –“

„Hele, půjčí mi jedna z vás nabíječku?“

Jakmile se za nimi zavřou dveře, tlumené hlasy pomalu utichnou a všude zase zavládne klid. Zabloudím očima od stránky, která se pořád ještě načítá, ke svému telefonu. Jestli basketbalový tým pořádá párty, určitě se tam staví i Harper s Ninou, moje dvě spolubydlící. Což znamená, že od nich v příštích několika hodinách určitě dostanu pár opileckých zpráv.

S Ninou a Harper jsme nerozlučné už od prváku, kdy nás ubytovali v jednom třílůžkovém pokoji. Teď už chodíme do třeťáku a naučily jsme se respektovat, že jsme každá trochu jiná. Harper nemůže vystát divadlo a diskuze o třech dějstvích. Nina nenávidí všechno, co souvisí se sportovním oblečením a zpocenými těly v přecpané clementské posilovně. A já nesnáším univerzitní večírky – vždycky je tam moc lidí, pivo je zteplalé a příšerná hudba je puštěná tak nahlas, až máte pocit, že vám za chvilku prasknou bubínky. Což znamená, že když v pátek Harper s Ninou vyrazí někam, kde se hodlají naprosto zřídit, já si naplánuju noční směnu v knihovně a užiju si pár hodin božského klidu.

Funguje to perfektně.

Jakmile se stránka konečně načte a dostanu se do systému, vyřídit stoh vrácených knih od Margie mi zabere jen pět minut. Pak už nemám do čeho píchnout, takže odstrčím židli od stolu a natáhnu se pro batoh. Mám v něm všechno, co si na noční směnu obvykle beru s sebou: lahev s vodou, šňůrku s klíči od pokoje, záložní klíč k vstupním dveřím do knihovny, plastový pytlík s něčím k zakousnutí (pro případ, že by se automat u výtahů zase rozhodl nefungovat) a – co je nejdůležitější – svoji knihu týdne.

Naposledy zkontroluju, že se nikdo nedívá, a potajmu z batohu vyndám výtisk Mafiánské princezny.

Obálka je naprosto příšerná. Netuším, kdo rozhodl, že na milostných románech musejí být muži obnažení do půlky těla. Začínám mít dojem, že se mě tím někdo z marketingu snaží donutit, abych si koupila čtečku jen proto, aby mě na veřejnosti nikdo nepřistihl při čtení něčeho takového. S červenými tvářemi knížku otevřu, přejedu palcem po vnitřní straně hřbetu a ponořím se do třetí kapitoly příběhu o mladé knihomilce a zasmušilém, samolibém alfa samci, který ji zbožňuje.

Spolubydlící mě mají za beznadějnou romantičku a já je v tom nechávám. Pořád je to lepší, než aby mi říkaly, že jsem samotářská poustevnice.

„Kendall.“

Nadskočím, složím knihu do klína a schovám ji pod pultem. Margie stojí mezi mnou a vstupními dveřmi a je tak zabraná do svazku klíčů, že si ani nevšimne, jak divně mám zkroucené ruce a jak moc jsem zrudla. Za jejími zády si všimnu chudáka, který celou dobu pendloval mezi počítačem a kopírkou. Z toho, jak mu stojí vlasy na hlavě a jak zničeně se tváří, usoudím, že to nejde tak úplně dle jeho představ.

„Copak?“ zeptám se.

„Tiskárna už zase nefunguje,“ vysvětlí mi Margie, „takže tohohle mladého muže vezmu do technické knihovny, aby si tam vytiskl, co potřebuje. Za patnáct minut jsem zpátky.“

Margie vyvede zplihlého prváka ven. Jakmile mi zmizí z dohledu, pohodlně se opřu a nedočkavě vytáhnu knihu zpod pultu.

Nemůžu uvěřit, že mám už teď patnáct minut na ničím nerušenou četbu – obvykle musím počkat až do půlnoci, než si můžu dát nohy nahoru a trochu si odpočinout.

Mafiánská princezna možná není kandidát na Pulitzerovu cenu, ale přináší přesně to, co od milostného příběhu očekávám. Hrdinka je bystrá právnička. Není moc ukňučená ani natvrdlá na to, aby se do ní někdo zamiloval. Hrdina – bývalý pouliční rváč a mafiánský odpadlík – není tak majetnický, že by před ním každá normální ženská vzala nohy na ramena. Oba jsou chytří a chtějí to někam dotáhnout. Navíc jsem teprve ve třetí kapitole a už mám za sebou dvě moc krásně vylíčené rvačky. Což je dobré znamení, jelikož autoři, kteří tak dobře popisují něco takového, většinou dobře zvládají i popis dalších fyzických aktivit. Soudě podle vzájemného popichování a žhavých pohledů mezi hlavními hrdiny se rychle blížím k potenciálně nejvíc vzrušujícím postelovým hrátkám, které jsem kdy četla.

Jsem do knížky tak zabraná, že skoro nevnímám, jak jeden z turniketů na studentské kartičky u vchodu zapípá a otočí se. Možná se vrátila některá z holek, co zrovna odešly, aby si vyzvedla zapomenutou lahev na vodu nebo nabíječku na telefon. Možná je to Margie s tím klukem, který si potřeboval něco vytisknout. Asi bych měla odlepit oči od knížky, ale právnička a mafiánský odpadlík se ocitli sami ve výtahu a sexuální napětí mezi nimi je tak silné, až skoro praská jako elektrický výboj. Už začali těžce oddychovat a –

Na pult dopadne něčí stín.

Neochotně odlepím pohled od knihy.

Kluk, který stojí přede mnou, je vysoký. Hodně vysoký. Zakloním hlavu, abych si ho pořádně prohlédla a – sakra. Sakra. Jde z něj hrůza a zároveň je vážně sexy. Tmavé vlasy má ostříhané nakrátko a jeho oči mají barvu čerstvě namleté kávy. Právě teď je na mě ale upírá s výrazem, který dokážu popsat jen jako nenávistný.

Jakmile ho poznám, rozbuší se mi srdce. Pak mi hned spadne do kalhot.

Protože tohohle kluka znám. Nikdy jsme spolu nemluvili, ale viděla jsem ho zdálky na pozemku školy a občas i na obrazovce. Je to hvězda clementského basketbalového týmu. Hráč, o kterém všichni sportovní komentátoři a basketbaloví fanatici předpovídají, že ho hned v prvním kole náborů vyberou do nějakého profesionálního týmu. Ten, kterého vyloučili z loňského finálového zápasu za to, že dal pěstí rozehrávačovi z opačného týmu a zlomil mu tím nos.

Samotný Vincent Knight.

Kapitola druhá

Sedím tu zachumlaná do obřího svetru, polovinu blonďatých vlasů mám svázanou do neupraveného drdolu na temeni hlavy a v rukou držím milostný román. Netřeba říkat, že nejsem ani psychicky, ani fyzicky vůbec připravená na setkání s nejznámějším členem zbožňovaného clementského basketbalového týmu.

Z Vincenta Knighta jde strach. Mnohem víc se podobá mafiánskému odpadlíkovi z mého románu než univerzitnímu atletovi – ten dojem kazí snad jen závěs, ve kterém má levou ruku, a tlustá ortéza omotaná kolem zápěstí.

„Ahoj,“ vysoukám ze sebe. „Co potřebuješ?“

Vincentovi v čelisti zaškube sval. Pravou rukou – tou, co nemá v závěsu –, svírá studentskou kartičku tak pevně, až se mu musí zařezávat do dlaně.

„Sháním nějakou knížku s britskou poezií devatenáctého století.“

Barva jeho hlasu, který ztišil na hlasitost vhodnou do knihovny, prořízne ticho a zaryje se mi pod kůži, takže musím potlačit rozechvění.

„Chápu. Ta je v druhém patře. Až vystoupíš z výtahu, zahni vpravo a pokračuj podle značení do zadní části knihovny, kde –“

Vincent mi skočí do řeči. „Mohla bys mi doporučit něco konkrétního?“

Jde o naprosto běžnou prosbu a otrávený tón, kterým to říká, pro mě taky není překvapením. Není to nic ve srovnání s tím, co vídám během závěrečných zkoušek, kdy kombinace spánkové deprivace a zoufalství probouzejí v lidech to nejhorší. Neexistuje důvod, proč by mě měl jeden nevrlý basketbalista přimět, abych se cítila, jako bych se měla propadnout do země studem. Zvlášť když chce jen doporučit něco ke čtení.

Najednou si vzpomenu, jakou knížku držím v rukou.

Celá zrudnu, přišoupnu židli blíž k pultu, zavřu knihu, schovám ji do klína obálkou dolů a modlím se, aby Vincent Knight neuměl číst vzhůru nohama.

„Noční knihovnice je teď pryč,“ prohlásím co nejzdvořilejším hlasem, který si šetřím pro zákaznickou podporu. „Chceš počkat, až se vrátí, nebo –“

„Copak na to nemáš dostatečnou kvalifikaci?“

Ta strohost mě přiměje okamžitě zavřít pusu. Vincent Knight je zřejmě zvyklý, že jakmile pronese pár jízlivých poznámek a probodne vás nesmlouvavým pohledem, který jsem u něj zatím viděla jen na hřišti, vždycky dostane to, co chce. Přiznávám, že se před ním cítím méněcenně. Kvůli tomu, jak je mohutný, o koho se jedná, že každý na Clementské univerzitě zná jeho jméno, a tomu, jak bystře a zároveň chladně se mu lesknou tmavé oči. Nehodlám ale dopustit, aby si ze mě udělal rohožku.

„Vzhledem k tomu, že chci z angličtiny promovat, jsem spíš překvalifikovaná.“

„Super,“ opáčí Vincent lhostejně. „Tak mě tam doveď.“

„Opustit svoje pracovní místo, abych pomohla nakrknutým děckám s jejich domácími úkoly, bohužel není součástí mojí práce.“

Vincent překvapeně zvedne obočí. Zabloudí pohledem ke stolům v atriu, kde dva nebo tři pozdně noční studenti vzhlédli od laptopů a zírají na hvězdu basketbalového týmu, jako by tohle bylo to poslední místo na světě, kde by ho v pátek večer čekali. Nakonec se sama sebe začnu ptát, co tu vlastně dělá s jednou rukou v závěsu a proč tak urgentně shání britskou poezii. Zvlášť když zbytek jeho týmu zjevně doma pořádá zakázanou párty.

Vincent se ke mně znovu otočí a provinile sevře rty.

„Myslíš, že bys mohla udělat výjimku pro někoho, komu funguje jen jedna ruka a kdo má fakt příšerný večer?“

Ze své pýchy sice moc neslevil, ale zjevně není zvyklý žádat o pomoc ani se omlouvat za neurvalost. Na malou chvíli vypadá, jako by věděl, že se chová jako naprostý kretén, a nejradši by s tím přestal. To mě trochu obměkčí.

Chvíli na sebe zíráme a ani jeden z nás nechce kapitulovat jako první. Nakonec jsem to já, kdo to vzdá.

„Fajn,“ řeknu neochotně. „V tom případě… asi budu muset jít s tebou.“

Koneckonců mě to bude stát jen pět minut života. Krom toho stejně nemám nic moc na práci kromě čtení o tom, jak Lorenzo tiskne Natalii ke stěně výtahu. Položím Mafiánskou princeznu lícem dolů na pult a otočím malou cedulku s oznámením, že se vrátím za patnáct minut.

Až když vstanu ze židle, uvědomím si, jak je Vincent mohutný. Je logické, že je vysoký – přece jen hraje pro první divizi, ale já sama měřím skoro sto osmdesát centimetrů, takže nade mnou zas tak často nikdo takhle neční. Úplně mě to rozhodí. Vezmu do ruky šňůrku s klíči a spěchám tak, až hlasitě zacinkají o lahev s vodou. Obtočím si šňůrku pevně kolem prstů, obejdu pult a prosmýknu se kolem Vincenta. Do nosu mě udeří vůně pracího prášku a něčeho hřejivého a kořenitého. Rozhodně se ale nezaobírám tím, jak krásně voní, jaké ve mně ta vůně probouzí pocity, ani jak moc se mi líbí.

Schody sice leží až na druhé straně atria, ale vzhledem k tomu, že mi zbývalo je pár odstavců do vášnivého sexu ve výtahu, nepřipadá v úvahu, abych do jednoho vlezla s Vincentem. Následuje mě do druhého patra, kde společně vkročíme do spletitého bludiště knih a začneme se proplétat mezi policemi jako nějací predátoři na lovu. Vždycky jsem chodila rychle – Harper s Ninou si na to pořád stěžují, když je nechám v dálce za sebou. Vincent ale dělá dlouhé kroky, takže mi bez problémů stačí.

Možná je jako osina v zadku, ale aspoň na něj nemusím čekat.

Britská literatura je zastrčená až úplně v rohu. Jedno ze světel nad hlavou zhaslo a proměnilo kout knihovny v temný a zvláštním způsobem intimní prostor. Kdyby někdo na univerzitní půdě hledal nikým nerušené místo na líbání, tady by to bylo ideální. Ne že bychom to s Vincentem měli v plánu.

Ježíšikriste, napomenu se. Koukej se vzpamatovat.

Takhle to dopadá, když čte člověk v práci prasečinky.

„A jsme tu,“ odfrknu si. „Anglická poezie. Všechno je to tu naházené trochu halabala, ale můžu ti pomoct vybrat něco ze století, které potřebuješ. Tedy jestli nevíš, jak si to vyhledat na googlu.“

Vincent obrátí oči v sloup. „Prostě mi něco dej.“

Nakloním hlavu na stranu, prohlédnu si hřbety knih na poličce a tiše si pro sebe mumlám názvy děl a jména autorů.

Požadavek na anglickou poezii devatenáctého století je celkem široký. Pokud to chceme trochu uspíšit, abych se mohla vrátit ke svojí knize, budu potřebovat konkrétnější popis.

„Na jaký předmět to potřebuješ?“

„Na povinný seminář o klasické anglické literatuře,“ řekne Vincent. „Do pondělí máme udělat rozbor básně, jenže profesor neupřesnil jaké.“

Takže ho netlačí termín, ale i tak je tady, místo aby se bavil na večírku se zbytkem týmu. Proč nemohl počkat do rána a dorazit sem s opicí, jak to na Clementské dělá každý druhý bakalář?

Pozorně si Vincenta prohlédnu a všimnu si, že má rozcuchané vlasy a pod tmavýma očima černé kruhy. Vypadá, jako by se potřeboval osm hodin vyspat a jako by se už dlouho ničemu nezasmál. Možná ho ta esej stresuje víc, než je ochotný přiznat. Nebo mu možná náladu zkazila ortéza na zápěstí a blížící se začátek basketbalové sezóny. Kdybych si s sebou vzala telefon, mohla bych nenápadně napsat Harper s Ninou, abych zjistila, jestli o něm něco neví.

Nechala jsem si ho ale dole a Vincent stojí hned vedle mě. Je vysoký, nabručený a nápadně rozrušený. Celou dobu na knihy kolem nás upírá nenávistný pohled.

Potlačím povzdychnutí. Hezky jedno po druhém.

„Na co máš náladu?“ Vytáhnu pár knih z police – Byrona, Wordswortha a Blakea – postupně z nich v náruči vytvořím hromádku, aby si mohl vybrat. „Na básně od jednoho starého bílého chlápka, nebo od jiného starého bílého chlápka?“

Vincent se tomu nezasměje. Místo toho vezme do ruky Byrona a otočí ho, aby si prohlédl zadní stranu obálky.

Zůstanu zírat na Vincentovu ruku. Je skoro dvakrát větší než ta moje a pohybuje se s jistotou a obratností, která je bohužel strašně přitažlivá. Kdybychom se ocitli v milostném románu, Vincent Knight by se určitě stal hlavním hrdinou. O tom není pochyb. Je vysoký, má široká ramena, tmavé vlasy a je až nebezpečně přitažlivý. Mohl by z něj být mafiánský zabiják, alfa samec nějakého gangu nebo miliardářský kriminálník vzpírající se svému otci – mohl by mě obejmout nezafačovanou rukou, přitisknout mě zády k regálu a podmanit si mě. Určitě by mi při tom šeptal do ucha, co mi chce udělat. Žádné průpovídky ze špatného porna, ale poezii. Slova plná vášně.

Tohle ale milostný román není a soudě podle toho, jak se Vincent mračí na sebraná díla lorda Byrona, od něj žádnou poezii nečekám.

Přestaň myslet na sex, ty zoufalko.

„To byl mimochodem vtip,“ zoufale se pokusím vyplnit ticho. „Všichni ví, že nejlepší básníci devatenáctého století jsou ženy.“

Vincent mi Byrona vrátí.

„Nemáš tu něco“ – zaváhá – „jednoduššího?“

„Obávám se, že Honzíkova cesta do poezie devatenáctého století nepatří.“

Vincent mi věnuje otrávený pohled. Vzpurně vystrčím bradu, jelikož nemám v úmyslu se omlouvat.

„Podívej,“ zabručí. „Omlouvám se. Šíleně mě bolí zápěstí, celý týden špatně spím a tahle – pitomá poezie je trochu mimo moji mísu.“ Na tvářích se mu objeví dvě růžové skvrny, ale jsem si jistá, že za to může jen osvětlení. „Angličtina nikdy nebyla moje silná stránka.“

Vrátím knihy zpátky na poličku.

„Nejsi jediný, kdo s tím má problém,“ přiznám. „Zvlášť s poezií. Což mě, vzhledem k tomu, jak ji většina profesorů vyučuje, vůbec nepřekvapuje.“

Vincent si hořce odfrkne. „Na střední jsem angličtinu nesnášel. Vůbec mi nešla. V prváku jsem se skoro musel vzdát basketu jen proto, že mě učitel nechtěl nechat projít, když jsem si nebyl schopný zapamatovat báseň od Shakespeara.“ Znovu po mně střelí pohledem. „Nakonec jsem na tom ale zapracoval a odmaturoval.“

„To, že nerozumíš poezii, neznamená, že jsi hloupý. Básně jsou – skoro jako jiný jazyk. Nezáleží na tom, jestli se je umíš naučit nazpaměť. Když nepochopíš formu a kulturní kontext, bude jedno, že ses naučil pár nových slov.“

Jestli je pro Vincenta můj monolog trapně šprťácký, nedá to na sobě znát. V očích má trpělivý a pozorný výraz. Skutečnost, že mě poslouchá, mi dodá odvahu pokračovat. Přelétnu očima po řadách knih před námi a vytáhnu z poličky důvěrně známou a strašně tlustou bichli – Engmanovu antologii, dvanácté vydání s rozšířeným úvodem. Pak jí začnu listovat, dokud nenarazím na sekci o Elizabeth Barrett Browningové.

„Fajn, tahle je dobrá,“ řeknu a poklepu na stránku prstem.

Vincent ke mně přistoupí blíž, aby mi mohl číst přes rameno. Zůstanu nehybně stát, abych před ním necouvla ani se nepřitiskla k jeho mohutnému a teplem sálajícímu tělu.

„Když milovat mne musíš,“ přečte a já ucítím na klíční kosti a hřbetě natažené ruky jeho horký dech.

„Je to sonet,“ řeknu a sevřu ruku v pěst. „Čtrnáct veršů v jambickém pentametru. Toho si člověk všimne hned. U sonetů si obvykle musíš dát pozor na obrat na konci básně. Občas ho najdeš v posledním dvojverší – posledních dvou řádcích básně, pokud je zbytek rozdělený do třech čtyřverší –“

„Čtyřverší jsou čtyři řádky, viď?“

Vzhlédnu na něj, což je chyba. Stojí u mě tak blízko, že si všimnu pih na jeho nosu a malé bílé jizvy hned pod pravým obočím. Nedívá se na báseň, ale na mě.

„Ehm, ano.“ Odkašlu si a znovu stočím pohled ke knize. „Čtyři verše. Ale tahle báseň je Petrarcův sonet, který se skládá z jednoho osmiverší a jednoho šestiverší. Takže obrat najdeš v šestiverší – posledních šesti řádcích.“

„Když milovat mne musíš, měj mne rád,“ Vincent zarecituje první verš.

„Jen pro lásku,“ pokračuju.

Kolem nás jako by se zastavil čas a celý svět se zmenšil jen do tohoto kouta knihovny. Zbytek sonetu přečtu nahlas a u pár slov se během toho zakoktám, ale Vincent se mi nevysměje a ani mě neopraví. Zůstane zticha. Je uctivý. Nějakým způsobem mi to přijde skoro posvátné – číst báseň ženy, která už je dávno po smrti, v téhle kapli postavené na počest slov a jejich tvůrců.

„… Můj nejdražší, jen z lásky miluj mne, bys láskou milovat moh pro věčnost.“

Jakmile dočtu poslední verš, rozhostí se ticho. Oba vydechneme.

Pak se Vincent zeptá: „Co to znamená, profesorko?“

Tiše se zasměju a jsem ráda, že napětí mezi námi přerušil on.

„Elizabeth tu báseň napsala pro svého manžela. Nelíbila se jí představa, že by ji miloval pro její intelekt nebo krásu. Ne pro můj pohled nebo pro můj smích, pro způsob řeči, pro myšlenku snad. Nic takového nechce. Všechny tyhle věci se můžou změnit. Jednou zestárne nebo onemocní. Prostě se může… změnit. A nechce, aby ji miloval jen podmínečně.“

Vincent ode mě o krok ustoupí, horko jeho těla vyprchá a mně je najednou zima. Zavřu antologii a obrátím se k němu čelem.

„Sakra,“ řekne a na rtech se mu objeví nefalšovaně užaslý úsměv. „Jsi fakt dobrá.“

Z jeho slov mě polije horko a mám dojem, že jsem snad i zvlhla mezi nohama. Je to ponižující – že na mě takhle zapůsobil jeden malý kompliment. Že mě jedno laskavé slovo v tichém koutě knihovny dokázalo takhle rozpálit.

„Proto mi tu platí zlatem,“ zavtipkuju tiše a podám knihu Vincentovi. „Totiž – vlastně tu dostávám minimální plat, ale za hodinu noční směny nám dávají něco navíc, což je celkem fajn.“

Vincent potěžká Engmanovu antologii ve zdravé ruce, jako by nad něčím přemýšlel. „Do kdy pracuješ?“

Netuším, proč se mě na to ptá.

„Ehm, měla bych končit asi v pět. Za předpokladu, že ten, kdo tu má být na denní směnu, není naprostý idiot a přijde včas.“

Vincent tiše hvízdne. „Ježíši. To je fakt šílené. Jak často musíš chodit na noční?“

„V pátek jsem tu obvykle dobrovolně,“ řeknu a pokrčím rameny.

„Proč bys to dělala?“ Zní skoro dotčeně. „Každý přece ví, že v pátek se pořádají nejlepší večírky.“

„Které zrovna dvakrát nemusím. Totiž – ráda si zajdu na drink s přáteli, ale radši mám menší sešlost. Když je kolem mě spousta lidí… já nevím.“ Při představě ohlušující hudby a tmavých místností nacpaných lidmi, které vůbec neznám, se zachvěju. „Ale nějaký společenský život mám. Svým způsobem si taky užívám. Se spolubydlícími každý čtvrtek otevřeme lahev vína a podíváme se na film a v neděli si zajdeme na pozdní snídani a pár drinků.“

Vincent se na mě jedním koutkem vševědoucně usměje.

„Takže,“ řekne, „paříš ve čtvrtek a v neděli.“

„Přesně tak.“

„A v pátek sedíš za pultem a čteš prasečinky.“

Kapitola třetí

Zůstanu na něj zírat s otevřenou pusou.

„Nečtu – to nebyly – nejsou to prasečinky.“

Vincent odevzdaně rozhodí ruce. „Na tom, že trochu popustíš uzdu fantazii, není nic špatného. Já tě nesoudím. A slibuju, že nikomu neprozradím, že sis během pracovní doby četla – jestli se bojíš tohohle.“

Dělá si ze mě srandu a mě se místo paniky zmocní vztek. Vzpurně zvednu bradu a naštvaně ho probodnu pohledem. On ale místo toho, aby zařadil zpátečku, jen pevně stiskne rty, aby potlačil smích.

„Beletrie,“ zavrčím, „zdravým způsobem podněcuje představivost –“

„Ale no tak. Žádná představivost není potřeba. Mohla bys vyrazit na nejbližší párty a našla bys tam spoustu kluků, kteří by ti s radostí udělali cokoli bys chtěla.“ Jakmile to dořekne, svraští nos, jako by to v jeho hlavě znělo líp.

Zkřížím ruce na prsou. Moje chabá zkušenost s intimitou je něco, na co nejsem pyšná. Vincent právě zašťoural do něčeho, do čeho bych se radši nepouštěla.

„Kdybych chtěla, neměla bych problém si někoho sehnat,“ odseknu. „Ale nechci, protože vysokoškoláci jsou nedospělí malí skřeti, co hrají videohry ve špinavých dírách, mají pitomé sexistické připomínky, jen aby byli vtipní, a nedokážou najít klitoris. Muži v románech jsou vášniví, zkušení a –“

„Smyšlení.“

Vincent si všimne mého opovržlivého pohledu a vyzývavě zvedne obočí, abych se mu pokusila oponovat.

Místo toho řeknu: „Takže přiznáváš, že vysokoškoláci stojí za starou belu?“

Vincent se zasměje a já absolutně odmítám být pyšná na to, že jsem ho k tomu přiměla. Místo toho se obrátím k jedné z poliček a dělám, že si prohlížím hřbety knih. Ve skutečnosti ale jména autorů ani názvy nevnímám.

Když znovu zabloudím pohledem k Vincentovi, usmívá se na mě, jako by našel poslední kousek složité skládačky.

„Už to chápu,“ prohlásí.

„Co chápeš?“ zeptám se.

Vincent pozvedne knihu, kterou drží v ruce. „Existuje důvod, proč tu báseň tak miluješ.“

„A jaký?“

„Protože se bojíš.“

Zasměju se – víc hořce než s humorem. „Čeho?“

„Je pátek večer. Jsi mladá a pěk – pěkně chytrá, ale máš hlavu zastrčenou tak hluboko do milostného románu, až jsem tě z něj musel skoro vytáhnout. Takže si buďto myslíš, že je to pod tvoji úroveň, nebo se bojíš nějaký vztah vůbec hledat. Nechceš se vzdát kontroly a nebudeš podnikat nic, kde si nemůžeš předem vyhledat, jak to celé skončí. Měj mne rád jen pro lásku. Knihy se nemění, kdežto lidé ano. Ve skutečnosti nejsi nic než jen“ – ukáže na mě Engmanovou antologií – „poseroutka.“

Zmocní se mě takový vztek a krev v žilách se mi promění v lávu tak horkou a mocnou, až mě z toho zaštípá v očích.

„To není pravda.“

„Vážně?“

Ne, zašeptá můj vnitřní hlas. „Rozhodně.“

Zůstanu na něj zírat a on můj pohled opětuje. A pak – jen jednou a tak rychle, že kdybych mrkla, ani bych si toho nevšimla, mi Vincentův sebevědomý pohled sjede ke rtům.

„Tak to dokaž.“

Jako by se mi pod nohama otřásl svět. Najednou si připadám jako Alenka propadající se králičí dírou nebo jako Lucinka Pevensieová procházející skříní. Jako dívka, která právě nic netušíc vstupuje do světa fantazie.

Možná za to může vyzývavý výraz ve Vincentových tmavých očích nebo mi odvahu dodá vztek, ale rozhodnu se, že mu ukážu, jak o mně vůbec nic neví. Jednu chvíli ho ještě probodávám pohledem, dme se mi hruď a srdce mi bije jako splašené, a další už stojím na špičkách, opírám se mu rukama o ramena a nehty se zarývám do jeho černého bavlněného trička. Jako bych ho chtěla potrestat za to, že je tak neuvěřitelně otravný a nabubřelý a odvážil se mě psychoanalyzovat na mém posvátném místě.

Políbím ho. Vášnivě.

Vincent mi zasténá proti ústům, otevře rty a pod dlaněmi cítím, jak se mu zavrčením chvěje hruď. Na malý moment jsem na sebe pyšná, protože si myslím, že jsem ho překvapila, ale pak cítím, jak se mi suchý zip ortézy na jeho zápěstí zachytil o tričko a uvědomím si, že jsem mezi námi uvěznila jeho zraněnou ruku.

Odlepím se od něj a klopýtnu vzad.

Co jsem to proboha udělala?

„Sakra, moc se omlouvám,“ řeknu zadýchaně a připadám si strašně trapně. „Máš tu ruku –“

Ani to nedořeknu.

Vincent pustí Engmanovu antologii na zem. Jakmile nám s hlasitým žuchnutím přistane u nohou, vezme mě volnou rukou za zátylek. Možná je silný a vysoký jako zeď z cihel, ale na tom, jak mě obejme kolem krku, je něco něžného. Nenaléhá na mě. Jeho dotyk je trpělivý a konejšivý.

Jemně stiskne ruku a naznačí mi, abych se mu podívala do očí. Poslechnu ho. Vášnivě se lesknou stejně jako ty moje.

„Neomlouvej se,“ řekne vážně, „a udělej to ještě jednou.“

Je to naprosto šílené.

Jak je možné, že si připadám, jako bych tomu tady velela já? Že to, co se stane dál, závisí jen na mně? Mám pocit, jako by mě Vincent držel pohromadě, jako by hrozilo, že se moje tělo rozletí na tisíc kousků.

„Nikdy jsem se s nikým nelíbala střízlivá,“ přiznám se a celá zrudnu.

Na Vincetově tváři se objeví chápavý výraz.

„Můžeš si to se mnou procvičit,“ navrhne. „Jsem tu pro tebe a udělám, co budeš chtít.“

Nesnaží se na mě tlačit nebo mě k něčemu přesvědčovat. Místo toho zůstane stát na místě a ani se nehne – jako skála, které se můžu držet a zapomenout na všechno, čeho se bojím. Dopřeje mi tím čas, abych si utřídila myšlenky.

Chci ho líbat dál. O tom není pochyb. A pokud Vincent není ten nejpřesvědčivější lhář na světě, rozhodně mu to vůbec nevadí. Jediné, co mi brání pokračovat, je skutečnost, že tomu ani trochu nerozumím. Normální lidi se nezačnou líbat deset minut po prvním setkání – tedy pokud nejsou úplně namol. A to i pokud těch deset minut zahrnuje vášnivé flirtování a četbu sonetů v tmavém koutě téměř prázdné knihovny.

Skutečný život se nikdy nepodobá románům.

Jaký je v tom háček?

Vincent si všimne, že váhám, ale špatně to pochopí. „Jestli se ti to nelíbí, můžeš se vrátit ke svojí knížce. Slibuju, že moje ego to přežije. Ale nepřestávej jen proto, že se bojíš.“

Znovu se přese mě přelije vlna vzrušení. „Já se ne–“

Vincent mi znovu, tentokrát naléhavěji stiskne zátylek. „Tak na co čekáš?“ zamumlá.

No co, řeknu si. Ano, mám rozcuchané vlasy a několik hodin starý make-up. Ano, umělé osvětlení a špinavý koberec nevytvářejí zrovna dvakrát svůdnou atmosféru. Začnu si přát, abych byla rozhodnější a víc připravená na to, že mě někdo bude držet v náručí a dotýkat se mě.

Vincentovi ale zřejmě nevadí, že nejsem dokonalá, a možná je to to jediné, na čem záleží. Život je moc krátký na to, abych si nechala ujít šanci cítit se jako v milostném románu.

Zhluboka se nadechnu, abych si dodala odvahu, znovu vystrčím bradu a přiblížím ústa k Vincentovi. Spočine mi palcem na místě, kde mi na krku pulzuje tepna, zajede mi rukou do vlasů a skloní hlavu, aby mě ještě jednou něžně políbil. A pak to zopakuje. Líbá mě rychle a lehce jako pírko, jako by mě provokoval. Z hloubi krku mi unikne netrpělivý zvuk. Podezřele se podobá zakňučení a Vincent se zasměje.

Pak mě políbí pořádně.

Když se ke mně vášnivě přisaje, zatočí se mi hlava. Otevřu ústa a naše jazyky se o sebe otřou – nejprve váhavě, ale pak odvážněji, až se spolu propletou. Ani trochu se to nepodobá neohrabaným, alkoholem podníceným polibkům, které jsem zažila dřív. Tohle je něco úplně jiného. Je to účelné. Záměrné.

Tak takové to je, když někoho doopravdy líbáte a jediné, na co myslíte, je zoufalá potřeba se dozvědět, jak chutná.

Vincent mi přejede jazykem po spodním rtu a jemně ho skousne. Zalapám po dechu. Uvědomím si, že přes divoké bušení srdce skoro vůbec nic neslyším. Když se Vincent skloní ještě níž a začne mě líbat na hraně čelisti, zachvěju se a vztáhnu ruce, abych propletla prsty s jeho tmavými vlasy. Jsou husté a hedvábně jemné.

Pokusně ho za ně jemně zatahám.

Vincent mi zasténá u krku a já to ucítím až v morku kostí. Rezonuje to mnou jako ozvěna a usídlí se mi to mezi nohama. Ošiju se a pak se ostře nadechnu – právě jsem ucítila tvrdý obrys pod jeho měkkými černými tepláky. Nevím, proč mě to tak šokuje. Z rozsáhlého literárního průzkumu je mi přece jasné, jak to funguje. Ale představa, že kvůli mně má Vincent erekci, mě neuvěřitelně vzruší. Okamžitě začnu vyčítat jeho kalhotám a svým legínám, že nám překážejí. Chci, aby ihned zmizely. Chci cítit jen kůži na kůži. Toužím po tom, aby mi Vincent roztáhl nohy a já před ním stanula horká, vlhká a zranitelná. Sjedu mu rukama k bicepsům, chytnu se tvrdých svalů pod napjatou látkou jeho trička a opřu se o něj, abych se proti němu mohla zhoupnout v bocích.

„Kurva,“ zašeptá mi Vincent u tváře. „Asi mě zabiješ, profesorko.“

Z jeho slov se mi sevře podbřišek. Pak mě ale napadne něco strašného: vždyť on ani neví, jak se jmenuju.

Kapitola čtvrtá

Zakloním se, prudce se nadechnu studeného vzduchu a pokusím se vzpamatovat. Vincent toho využije, skloní hlavu a pozorně mě začne líbat na exponovanou klíční kost.

Je v tom vážně dobrý. Až podezřele.

„Holky v knihovnách svádíš běžně, nebo to děláš poprvé?“ chci, aby to znělo jako vtip, ale jsem si jistá, že mu neuniklo, jak se mi do hlasu vkradla úzkost.

Vincent mě naposledy políbí a pak se narovná a podívá se na mě.

„Ne,“ řekne. Následně dodá: „Totiž, pár holek už jsem svedl, ale nikdy v knihovně. A o to mi nešlo. Vážně musím v pondělí odevzdat esej a tahle pitomá ortéza…“ zvedne zraněnou ruku a pak ji spustí zpět na hruď, „je skutečná. Během letního tréninku jsem si vymkl zápěstí. Nemám ji jen proto, abych si vysloužil soucit.“

Podívám se na něj přimhouřenýma očima. „Jen vymkl?“

„Spadl jsem na zápěstí po špatné rozehrávce.“

„Hmm. Ten závěs vypadá celkem vážně.“

„Můj trenér,“ řekne Vincent napjatě, „to možná trochu přehání. Nechce, abych zmeškal víc her, než je absolutně nutné.“

Sevřu rty a vzpomenu si na záznam v televizi, kde jsem viděla, jak se na hřišti dostal do potyčky se soupeřovým týmem. Než si to stihnu rozmyslet, na jazyku mi vyvstanou slova: „Víš jistě, že jsi spíš nedal někomu pěstí?“

Vincent si povzdychne, zakloní hlavu a obrátí oči v sloup. „Vidím, že mě znáš.“

„Že nechodím na večírky, neznamená, že vůbec netuším, co se ve škole děje.“

„Bylas někdy na basketbalovém zápase?“

„Ne, ale loni jsem v televizi viděla, jak jsi nějakému klukovi zlomil nos.“

Vincent sebou trhne. „Nebyl to nejlepší nápad, ale ten zmrd si to zasloužil.“

„Co ti provedl?“

Chvilku vypadá překvapeně – jako by čekal, že mu udělám přednášku o tom, jak násilí nikdy nic nevyřeší.

„Řekl něco, co neměl.“

„Tobě?“

„Ne. Mému spoluhráčovi, Jabarimu.“

„Aha.“ Zamračím se. „V tom případě jsi to pěkně posral, Knighte.“

„Vážně?“

„Rozhodně. Měls mu dát pěstí ještě nejmíň třikrát, než tě od něj rozhodčí odtáhli.“

Vincent se trochu nesměle usměje a já v břiše ucítím motýly. Položí mi ruku na rameno. Zajímalo by mě, jestli ví, že cítím malý elektrický výboj pokaždé, když mi bříškem palce přejede přes klíční kost.

„Připadá mi nefér, že znáš moje jméno, když já neznám tvoje,“ zamumlá.

Doteď jsem si neuvědomila, že mi moje anonymita poskytuje pocit bezpečí. Mohla bych Vincentovi prozradit nějaké falešné jméno, ale při představě, že bych mu lhala, se cítím provinile.

„Jmenuju se Kendall,“ odpovím tiše.

„No, Kendall,“ zašeptá něžně moje jméno, „ten závěs nenosím proto, abych někoho sváděl, jestli ti nahání strach tohle.“

Potlačím úsměv. „To jsem si nemyslela. Byl by to celkem trapný způsob, jak se dostat holce pod sukni. Nevím, jak bys dokázal pořádně uspokojit holku opřenou o regál v knihovně jen s jednou fungující –“

Jediné varování, kterého se mi dostane, je nezbedné zablýsknutí ve Vincentových tmavých očích.

Pak už mě bere zdravou rukou za pas pod svetrem a zvedá mě ze země. Ponižujícím způsobem vykviknu, obejmu ho kolem krku, jednou rukou ho chytnu za vlasy a v druhé pevně sevřu jeho tričko. Nejsem drobná a stavěná jako hrdinky, co si kluci v ložnici přehodí do jakékoli pozice a o kterých říkají, že jsou roztomilé nebo že jsou divošky. Navzdory šířce Vincentových ramen a obdivuhodnému obvodu jeho bicepsů se trochu bojím, že by se to mohlo každou chvíli zvrtnout.

„To byl vtip! Dělala jsem si srandu.“

„Já ne.“

Uchopí mě jinak. Cítím, jak se mi prsty zarývá do boku – dost silně na to, abych to cítila, ale není to nepříjemné. Možná tam budu mít modřiny. Netuším, proč mě ta představa vzrušuje.

„Ne že mě pustíš,“ varuju ho.

„Víš doufám, že bych tě dokázal zvedat i ze dřepu?“

Pevný obrys jeho zadku, který cítím pod lýtky, je toho dostatečným důkazem.

„Jen si chci být jistá.“

Vincent se zasměje a jeho horký dech mě polechtá na kůži. „Počkej chvilku. Aspoň mi dej šanci to zvládnout na první dobrou. Slibuju, že tě nepustím, Kendall.“

Všechno je to dost nebezpečné.

Celá se rozechvěju a skloním hlavu, takže se rty letmo dotknu jeho ucha.

„Tak to dokaž,“ zašeptám.

Je to kniha.

A sakra.

Margie.

Okamžitě mě poslechne.