Oliver Pötzsch

DER TOTENGRÄBER UND DER MORD IN DER KRYPTA

Ein neuer Fall für Leopold von Herzfeldt

Copyright © 2023 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2023 by Ullstein Paperback Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Karte von Wien © by Peter Palm

Translation © 2024 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-284-0302-7

Obsah

Dramatis Personae

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Epilog

Doslov

Vám, milé čtenářky a milí čtenáři!

Již více než patnáct let mě provázíte na cestách do říše fantazie. Díky za vaši věrnost, přízeň a mnohé milé vzkazy,
které mě každý den motivují
k vytváření dalších nových příběhů.

„Nic člověka nezmýlí víc než zcela očividná skutečnost.“

Arthur Conan Doyle

Dramatis Personae

Vídeňské policejní ředitelství

inspektor Leopold von Herzfeldt

vrchní inspektor Paul Leinkirchner

vrchní policejní rada Moritz Stukart

inspektor Erich Loibl

Julia Wolfová, policejní fotografka

Vídeňský ústřední hřbitov

Augustin Rothmayer, hrobník

Anna, osiřelá dívka

Účastníci spiritistických seancí

Maria Vanottiová, operní diva

Claire Paulyová, médium

Dr. Theodor Lichtenstein, lékař a odpůrce spiritismu

Richard Landing, pianista

profesor Siegfried Schneider, klasický filolog

Eleonore von Drasche-Wartinberg, choť „cihlobarona“ Richarda von Drasche-Wartinberg

Arthur Conan Doyle, spisovatel

Ostatní osoby

profesor Eduard Hofmann, ředitel ústavu soudního lékařství

Wilhelmine von Herzfeldt, Leova matka

Harry Sommer, reportér Nového vídeňského žurnálu

Adelheid Rinsingerová, Leova bytná

tlustá Elli, majitelka nevěstince U Modrého dragouna

Bruno, vyhazovač nevěstince

Margareta, Juliina přítelkyně

Hermine Schuhová, dcera barona Karla von Reichenbach

profesor Franz Exner, její zeť

Ingrid Exnerová, její dcera

Gustav von Meyerling, spiritistický fotograf

Adolf Becher, ředitel zámeckého hotelu Cobenzl

slečna Annegret Wildmoserová, ředitelka sirotčince

kruťas Niko a Krampus, dozorci v sirotčinci

Z knihy Přízraky a záhrobní zjevení,

sepsané Augustinem Rothmayerem

ve Vídni roku 1895

Duchové a přízraky existují zřejmě stejně dlouho jako lidstvo samo.

Již staří Řekové a Římané nám zanechali zprávy o nebohých duších, jež nenalézají v Hádově podsvětní říši klid. Bloudí temnotou, zahalené do bílých rouch, pláčou a naříkají. Často se mezi půlnocí a jednou hodinou ráno zjevují na hřbitovech. Vyznačují se některými typickými vlastnostmi: dokážou se vznášet na zemí, procházejí zdmi, a dokonce i živými osobami. Některá zjevení mluví, jiná mění vzhled a většinou budí hrůzu. Jejich výskyt je často provázen náhlým závanem hrobového chladu. Ve starých kronikách se dochovaly záznamy o přízračných zvířatech bez hlavy nebo se třema nohama.

Sice již dlouhá léta vykonávám hrobnické řemeslo, ale dosud jsem se osobně s duchem nesetkal. Viděl jsem ovšem mnohé plačící matky, které se nedokázaly smířit s předčasným odchodem svého dítěte. Přihlížel jsem, jak manželé vyprovázejí na poslední cestě své chotě a marně skrývají vzlyky. Byl jsem však i svědkem nenávisti přetrvávající až za hrob. Někteří pozůstalí otevřeně plivali na rakev ze vzteku, že zesnulý vyvázl podle jejich názoru z tohoto světa příliš lacino. Jsou i případy, že si nebožtík bere svá cenná tajemství s sebou na onen svět.

Při studiu odborné literatury jsem si povšiml, že zjevení přízraků často souvisí s neobjasněnými zločiny, především vraždami. Ubohá duše nalézá klid až po vypátrání vraha a jeho potrestání.

Prolog

Vídeň, katedrála svatého Štěpána,
sobota večer 17. srpna 1895

Kostelník Josef Waldleitner otevřel dveře hrobky a tváře se mu dotkl ledový průvan. Vzduch byl cítit prachem, zatuchlinou, hnilobou a zvláštním odérem, který pravděpodobně vnímal pouze Waldleitner – pachem prastarých rozpadlých kostí.

Dech smrti, pomyslel si starý kostelník a zavěsil svazek zrezivělých klíčů zpátky na opasek.

Dolů vedly příkré schody, ochozené generacemi duchovních. I přes pozdní hodinu bylo na náměstí před katedrálou svatého Štěpána příjemné teplo. Waldleitner se však zachvěl a přitáhl si obnošený plášť víc k tělu. Měl pocit, že schody vedou nejen do podzemí, ale i do jiných časů. Starý kostelník se pokřižoval a oslovil malou, netrpělivě čekající skupinku návštěvníků.

„Ctěné dámy, ctění pánové, doufám, že vám nevadí poněkud chladnější prostředí. Pokud ano, tak se utěšujte tím, že mrtví tam dole mají daleko lehčí oblečení, a přesto nemrznou.“

Pohledem přejel dvě nedospělé dívky v tenkých letních šatech. Stály vedle přísně se tvářící dámy se slamákem, zřejmě matky. Děvčata se chichotala a zrudla. Otec v elegantním fraku a cylindru stojící za nimi nahněvaně udeřil vycházkovou holí o dláždění. Stejně jako všichni ostatní držel v ruce svíčku, jejíž plamen se mihotal v průvanu vycházejícím z hrobky. „Paulino, Adelheido, chovejte se slušně. Nejsme tady pro zábavu!“

„Tak půjdeme konečně?“ bručel další návštěvník, mladý student. Zřejmě měl už dost vypito, stejně jako jeho kolega. Posunul si čepici s kšiltem do týla. „Rádi bychom se pak s Karlem ještě zašli podívat do lokálu na něco macatějšího, než jsou kostlivci.“ Uchechtl se a dáma se slaměným kloboukem ho zpražila přísným pohledem.

Kostelník Josef Waldleitner tiše vzdychl. Tihle turisti, jak se jim říkalo, byli horší než mor. Už několik desetiletí jich do Vídně přijíždělo stále víc. Často to bývali frickové z Berlína nebo Frankfurtu. Roztahovali se po hospodách a druhý den si v kavárnách objednávali bylinkový čaj, protože jim sytá rakouská kuchyně neudělala dobře na žaludek. A nejen kuchyně. Lili do sebe mladé víno a pak žádali po kapele, aby jim hrála řízné pruské pochody. Vídeňáci jimi nebyli nadšení, ale potřebovali jejich peníze, a proto je museli strpět. Mnozí přišli o úspory při nedávném burzovním krachu a jen ztěžka se protloukali životem. To platilo i pro starého kostelníka od svatého Štěpána. Waldleitner zvedl lucernu a vykročil na první oblýskaný schod. „Račte za mnou, panstvo, a zachovávejte opatrnost a respekt. Dávejte pozor, aby vám nezhasly svíčky. Dole se člověk snadno ztratí a bůhví, jaké zjevení byste mohli potkat.“

„Některé ženské straší už zaživa,“ zašeptal student a po očku se ohlédl po dámě se slamákem. Oba mladíci se zasmáli a sestupovali do krypty.

Waldleitner s lucernou šel napřed a uvažoval, jestli neudělal chybu, když bere do hrobky další turisty. Kaplan dopoledne koukal dost podezřívavě, jako by něco tušil. Když kostelníka oslovila rodinka z Frankfurtu, chtěl ji odmítnout. Jenže pak se přidali ti dva berlínští studenti a nabídli sumičku, které starý kostelník nemohl odolat. Zatraceně, copak pan kaplan neví, s jakým mizerným platem musí chudý sluha Páně vystačit? Při dnešní drahotě se každý snaží přivydělat. Komu by to vadilo? Mrtvým určitě ne. Žádný z nich ještě nereptal, že turisti ruší jeho věčný klid.

U úpatí schodiště se nacházela chodba větvící se vpravo a vlevo k jednotlivým vysokým pohřebním komorám. Pach vlhké plesniviny sílil, kluzkou podlahu pokrývala vrstva šlemu.

Waldleitner posvítil do jedné z komor a starší z dívek vyděšeně vykřikla: „Brr, jsou tam lebky, tati! A zírají na mě.“

Pod vyzděným obloukem se skutečně vršilo několik řad lebek. Zdálo se, že se v mihotavém světle lucerny a svíček na turisty šklebí. Vedle se tyčila vysoká věž z kostí, již natolik chatrná, že se mohla každým okamžikem zřítit.

Student v čepici se štítkem žertoval: „Co sis myslela, maličká, že tady uvidíš? Ducha u stánku s praženými mandlemi?“ Pak se znuděně zeptal kostelníka: „Kolik mrtvých tady vlastně je?“

Waldleitner pokrčil rameny. „Nevíme to úplně přesně, ale určitě hodně přes deset tisíc. Ale možná i daleko víc. Některé komory zazdili už před mnoha lety. Nikdo neví, co se v nich nachází.“

Pán v cylindru hvízdl mezi zuby. „Úplné podzemní město. Velmi pozoruhodné.“

Waldleitner přikývl. „V dřívějších dobách se kolem katedrály svatého Štěpána rozkládal hřbitov, ale císař Josef ho nechal zavřít, aby škodlivé výpary neotravovaly okolí. Když pak město zasáhl velký mor, byli mrtví spouštěni po skluzu sem do podzemí.“ Pokynul rukou. „Následujte mě, prosím, a dávejte pozor, kam šlapete! Všude se povalují kosti…“

Odkudsi zavál průvan a škubl kostelníkovým pláštěm, jako by se ho snažila zachytit umrlčí ruka. Stařec se nenechal vyvést z klidu. Býval ve svatoštěpánské kryptě příliš často na to, aby se čehokoliv lekl. Včera prováděl katakombami větší skupinu zvědavců, mezi nimiž byl jistý protivný všeználek. Pokaždé, když začal Waldleitner vyprávět jednu ze svých duchařských příhod, přerušoval ho hloupými dotazy. Jako kdyby někoho zajímala teplota v hrobce nebo přesný rok, kdy byla vybudována! Lidi se chtějí bát, to je vše.

Někdy jim Waldleitner k mrazení v zádech trochu dopomohl. Samozřejmě za extra příplatek.

Do katakomb se přestalo pohřbívat přibližně před sto lety. Od té doby kostelníci brávali dolů lidi, kteří byli ochotní za strašidelný zážitek dobře zaplatit. Sice se to nesmělo, ale církev většinou přimhuřovala nad vedlejšími výdělky svých služebníků oko. Hlavně když turisty nebrali do biskupské nebo dokonce habsburské hrobky. Ale uzavřené rakve stejně návštěvníky nezajímaly zdaleka tolik jako vybělené lebky, zpuchřelé kosti a strašidelné historky. A že jich kostelníci znali!

Vyprávěli o pekelném puchu, který stoupal z podzemí až na prostranství před katedrálou. Nahoře v kostelních lavicích býval slyšet nářek zesnulých. Když se v komorách začalo nedostávat místa, scházeli mimořádně odvážní kněží, ale především trestanci, do krypty a rovnali kosti tak, aby vzniklo víc prostoru pro další mrtvé. Jednoho vězně prý dole omylem zamkli a jeho mrtvolu našli až po letech. Ústa v mumifikovaném obličeji měl otevřená v zoufalém výkřiku, jako by spatřil stovky duchů najednou.

Skupinka turistů došla do velké komory. Waldleitner za sebou zaslechl vyděšené vzdechy a spokojeně pokýval hlavou. Tato místnost vždy udělala na návštěvníky velký dojem.

Lebky a kosti ležely volně poházené po podlaze. Některé mrtvoly nebyly zcela zetlelé a držely pohromadě díky vyschlým šlachám a zbytkům oblečení. O stěnu se opíralo mumifikované ženské tělo, zahalené do špinavých černých hadrů, které kdysi bývaly skvostnými šaty. Na lebce zůstal viset cár závoje, zpod nějž vyčnívaly chomáče vlasů. Jedna z vyschlých nohou ještě vězela v kožené botě.

Starší z dívek zděšeně vykřikla a držela si dlaň před ústy. Mladší sestra na mumii fascinovaně civěla.

„Heinzi Rüdigere!“ zvolala dáma v klobouku. „To je odporné. Neměli jsme sem dívky brát!“

„Ale Matyldo, uklidni se,“ konejšil ji manžel a otíral se kapesníkem. „Tak hrozné to zas není. Nehledě na to, že bych ti rád připomněl, kdo se chtěl do hrobky za každou cenu podívat! Kdyby bylo po mém, šli bychom do parku a pak…“

Znovu zazněl výkřik. Tentokrát ječela mladší z dcer. Třesoucím se prstem ukazovala do temného kouta, kde se u hromady kostí černal jakýsi předmět.

„Podívej, tati, tam vzadu,“ šeptala. „Není to… duch?“

„Krucinál!“ zaklel jeden ze studentů. „Posviťte pořádně, sakra! Opravdu… něco tam je!“

Josef Waldleitner pozvedl lucernu a taky si všiml, že u zdi cosi leží.

„Panenko Marie…,“ hlesl. „Proboha živého, co to…“

Najednou zavál klenutým prostorem vítr a zhasil všechny svíčky. Nastala neproniknutelná temnota a v tu chvíli vypukla panika.

Kapitola 1

Před Vídeňskou operou, stejného večera

Z oken Vídeňské opery se linulo nažloutlé světlo, jako by okna byla z jantaru.

Julia stála na druhé straně ulice Opernring a dívala se na velkou divadelní budovu, k níž přijížděl nepřetržitý proud fiakrů, z nichž vystupovali svátečně vyšňoření návštěvníci. Jako první dámy v nabíraných róbách, s vysoko vyčesanými vlasy, na nichž měly posazené odvážné kloboukové kreace. Doprovázeli je pánové ve fracích a cylindrech, někteří s vycházkovými holemi a rozevlátými hedvábnými šálami. Starší návštěvnice si libovaly v perlových náhrdelnících a masivních zlatých špercích. Za sebou táhly své chátrající manžely. Všichni spěchali do Opery, v jejíchž arkádách se zdravili úklonami, pukrlaty a líbáním rukou. Téměř všichni se znali, protože patřili k lepší společnosti, která se zde scházela každý týden.

Děti Julia neviděla. Vzpomněla si na unavené, přepracované guvernantky a chůvy, které právě teď ukládaly rozmazlené potomky ke spánku a zpívaly jim ukolébavky. Bezděky se usmála. I její vlastní dcera Sisi půjde brzy spát – do postele ji uloží houf křiklavě nalíčených nevěstek a vyhazovač podobný spíš kráčející almaře než člověku. Sisi ovšem splnil každé přání dřív, než ho stačila dát najevo. Co by asi vznešené panstvo říkalo, kdyby tušilo, kdo se mezi ně za chvíli vloudí? Julia se nadechla a se vztyčenou hlavou přecházela Ring tak elegantním krokem, že drožkáři zpomalovali a zírali za ní.

„Uctivý služebník, madam!“ zavolal na ni jeden z nich a smekl buřinku. „Kam to bude?“

„Jen přes ulici,“ odpověděla Julia tiše, spíš jen sama pro sebe. „Jdu do Vídeňské opery.“

Stále ještě nedokázala uvěřit, že za okamžik vstoupí do jednoho ze symbolů města na Dunaji. Do první elektrifikované budovy na Ringu. Vstupenky do Opery se téměř nedaly sehnat. Většinu z nich měly rezervované zámožné vídeňské rodiny. Pokud se pár lístků dostalo do volného prodeje, tak jen k stání v zadních řadách, ale i ty byly pořádně drahé. Leo však nasadil všechny páky a opatřil dokonce lóži – jako dárek. Nesmírně ji potěšilo, že na její narozeniny nezapomněl, i když nebyla ráda, když jí dával drahé dary. V takových chvílích si uvědomovala, že oni dva pocházejí ze dvou zcela odlišných světů. Leo z bohaté rodiny povýšené do šlechtického stavu, ona z velmi skromných poměrů. Ale přesto jejich nerovný vztah fungoval.

Seznámili se před dvěma lety na vídeňském policejním ředitelství. Od té doby prošli několika krizemi, ale v posledních měsících si rozuměli čím dál víc. Dnešní narozeninový večer byl zcela mimořádný. Julia již jako mladá dívka snila o tom, že jednou navštíví světoznámou Vídeňskou operu. A nyní se jí sen konečně splní.

Došla k mramorové kašně vlevo od vchodu. Právě tam se měli setkat. Leo většinou chodil na poslední chvíli. Julia naslouchala šumění vody a snažila se předstírat, že mladá žena pocházející z rodiny innviertelského drobného kováře nosí tmavomodrou róbu a slaměný klobouk s hedvábnými květinami zcela běžně.

S tichým zadostiučiněním si užívala závistivých pohledů návštěvnic procházejících kolem. Věděla, že vypadá dobře. Decentně se nalíčila, nazrzlé vlasy upevnila sponkami do vysokého účesu, vzala si kabelku a boty na vysokém podpatku. Jak v tom mohou lepší dámy chodit každý den! Veškeré oblečení pocházelo z bohatého fundusu tlusté Elli, bordelmamá nevěstince U Modrého dragouna, kde Julia již několik let bydlela i se svou čtyřletou dcerou. Některé kousky dostaly holky od svých amantů a pak jimi zaplatily Elli nájem.

Zazněl gong a první hosté se vydali dovnitř, většina však ještě zůstávala před operou. Julia dostala chuť na cigaretu, ale to by se opravdu nehodilo. Noblesní dámy z 1. okresu nekouřily, a nejen tím se odlišovaly od děvčat z předměstí, z Ottakringu nebo Neulerchenfeldu, kde měla Elli svůj nevěstinec.

Julia se nervózně rozhlédla. Kde jen ten Leo vězí? Jestli nestihne přijít včas, tak… Ani pomyslet nechtěla. Kdyby propásli představení, byla by nesmírně zklamaná. Konečně ho spatřila. Vyskočil ze zastavujícího fiakru, spěchal k ní a mával dvěma lístky. Jako vždy vypadal v dokonale vyžehleném černém fraku, sněhobílé košili a luxusním homburgu jako mladý elegán z nejlepších kruhů. Vlastně jím byl i doopravdy. Rozpačitě se usmíval.

„Skoro jsem zapomněl lístky doma.“

„A nejen lístky,“ namítla uštěpačně.

„To se teda pleteš!“ Zpoza fraku vykouzlil růži a s dokonalou úklonou ji Julii podal. „Všechno nejlepší k narozeninám, slečno Wolfová! Ať máme před sebou spoustu společných a šťastných let.“

„Děkuju pěkně, to je od tebe milé,“ usmála se a cítila, že rudne. „Ale asi neseženeme vázu.“

„Můžeme nalít vodu do prázdné skleničky od šampaňského. Na přestávku jsem objednal sekt a jednohubky.“

Julia protočila oči. „Nemusíš pořád tak utrácet, Leo!“

„No, když královnu noci zpívá osobně slavná madam Vanottiová, tak si snad šampaňské dát musíme. Říká se, že hlasem dokáže roztříštit skleničky. Můžeme to vyzkoušet,“ prohlásil. „Kdybych nebyl zamilovaný do tebe, možná bych se neudržel.“

„Vanottiová má postavu jako velryba, jen ji dovedně maskuje pod šaty,“ ušklíbla se Julia.

„Možná velryba, ale zpívající. Je asi nejlepší sopranistkou naší doby. Ale připouštím, že tvůj zpěv se mi líbí víc. Hlavně na představení jen pro dva a bez šatů,“ mrkl na ni uličnicky.

Julia občas chodila zpívat do neulerchenfeldského baru Kaverna, který také patřil tlusté Elli. Před několika lety přišla do Vídně a chtěla se stát zpěvačkou. Ale osud s ní měl jiné úmysly. Především ji obdařil nemanželskou dcerou.

„Půjdeme dovnitř,“ navrhla a zavěsila se do něj. „Mám ráda pohledy žárlivých matrón, které kysele sledují, jak krásná Julia se svým Romeem stoupají po schodech do sálu. Jen doufám, že mi neprasknou šaty. Nesmím moc zhluboka dýchat…“

Zmlkla uprostřed věty a Leo překvapeně vzhlédl.

„Co se děje?“

Julia neznatelně kývla hlavou a zašeptala: „Tamhle naproti, u levého sloupu. Vidíš ho?“

Leo se podíval naznačeným směrem a tiše zasténal. „Ten mi tu ještě chyběl! Nevěděl jsem, že pan vrchní policejní rada je milovník opery.“

U schodů skutečně stál vrchní policejní rada Moritz Stukart. Jako vždy dokonale upravený, vestu i košili se stojáčkem měl pečlivě zapnutou, vlasy učesané na pěšinku držely na svém místě díky řádné dávce brilantiny, na nose cvikr, kterým si pozorně prohlížel procházející návštěvníky Opery.

„Mám neblahé tušení,“ poznamenal Leo šeptem. „Rychle, půjdeme jinudy. Nedívej se na něj.“

Ale už bylo pozdě, Stukart si jich všiml. Zvedl ukazováček a mírně nadzvedl jedno obočí, což Julia pochopila jako jasný pokyn, aby k němu zamířili.

„Zatraceně, co mu řeknu?“ zasyčel Leo. „Těžko můžu tvrdit, že jsem tady pracovně.“

Leo a Julia působili na vídeňském policejním ředitelství. On jako inspektor takzvané vyšetřovací sekce, ona byla policejní fotografka. Místo jí dohodil Leo po uzavření svého prvního vídeňského případu, a kolegové na ředitelství se dokonce postupně smířili s tím, že mají ve svých řadách ženu. Ovšem důvěrné vztahy mezi zaměstnanci byly přísně zakázané. Svůj poměr sice tajili, ale bližší kolegové stejně už dávno něco tušili.

„Inspektore von Herzfeldt,“ řekl Stukart, když k němu došli, a smekl klobouk. „Velmi mě těší, že jsem vás zastihl včas.“ Julii zatím nevěnoval jediný pohled.

„Pane vrchní policejní rado, potěšení je na mé straně.“ Leo se mírně uklonil. „Snad nejdete taky na operu? Nevěděl jsem, že je to váš šálek čaje. Ale v Kouzelné flétně se až na hada moc neumírá. A jeho smrt vlastně ani není vražda.“

„Myslím, že se v názorech na operu shoduju s naším císařem,“ podotkl Stukart. „Když už na ni musí, tak v lóži pořádá porady.“

„Porady?“ Leo se zamračil a odkašlal si. „Možná to uniklo vaší pozornosti, pane vrchní policejní rado, ale dnes večer mám volno. Jak jste vůbec zjistil, kde mě najdete?“

„Od vaší bytné. Telefonoval jsem vám,“ usmál se Stukart. „Skvělé, že jste si nechal zavést přípojku, Herzfeldte! Telefonní aparát je v případě nouze k nezaplacení. Víte, někdy sním o malých přenosných přístrojích, které by moji inspektoři nosili neustále u sebe. Ale tak daleko ještě nejsme.“

„Případ nouze? Nechápu…,“ koktal Leo. „Službu má přece kolega Leinkirchner. Proč teda…?“

„Všechno vám řeknu ve fiakru, abychom neztráceli čas. A když už jste se tady náhodou potkal se slečnou Wolfovou…“ Poprvé se podíval na Juliu a obočí se mu zavlnilo jako chlupatá housenka. „Měl bych úkol i pro ni. Co nejrychleji si na ředitelství vyzvedněte své fotografické nádobíčko. Vezměte si drožku, na policejní náklady. Sejdeme se u krypty pod katedrálou svatého Štěpána. Chodí se tam dveřmi vedle kaple svatého Kříže. A snažte se, prosím, nevzbudit rozruch.“

„U krypty?“ divil se Leo. „Ale…“

„Je to poněkud ožehavý případ, proto potřebuju někoho schopného a současně diskrétního. A to jste vy, Herzfeldte! Tak už pojďte. Naproti čeká policejní fiakr.“

Překvapená a zklamaná Julia nemohla namítnout ani slovo. Návštěva Opery v doprovodu nadřízeného inspektora by jí mohla vynést přísnou důtku nebo možná i výpověď. O to víc ji překvapilo, když ji Stukart náhle oslovil téměř vřelým tónem. „Abych nezapomněl, slečno Wolfová. Nedávno jsem se díval do vašich osobních spisů. A protože mám dobrou paměť na čísla, tak vím…“ Uklonil se a naznačil políbení ruky. „… že máte dnes narozeniny. Všechno nejlepší a hodně pozdravů z vídeňského policejního ředitelství.“

* * *

Zabouchli dvířka a fiakr rachotil po dláždění Ringu. Chvíli seděli mlčky a Stukart se zamyšleně díval z okna na noční oblohu. Nakonec to Leo nevydržel a začal jako první.

„Víte, kolik stojí lístky do Opery? A ještě k tomu do lóže?“

„Pokud vím, tak padesát šest korun za dvě místa ve třetí řadě.“ Stukart pokrčil rameny. „Nehorázná drahota, jestli vás zajímá můj názor. I když jste je získal se slevou od sekretářky policejního prezidenta.“

Leo polkl. Stukart se vyznačoval tím, že měl vždy dokonalé informace. Ale asi ani on netušil, že se inspektor musel sekretářce vlichotit pomocí obrovské kytice a dvou liber sladkých pendreků.

„Nejde jen o peníze,“ prohlásil a snažil se zachovat klid. Těšil se na večer s přítelkyní a samozřejmě i na italskou sopranistku Mariu Vanottiovou. Leo operu miloval a na Kouzelné flétně byl se svou matkou kdysi dávno ve Štýrském Hradci. Ovšem ještě víc miloval Juliu. Doufal, že Stukart nebude dělat ze společné návštěvy divadla aféru.

„Ale prosím vás! Kouzelná flétna je přece spíš zpěvohra pro děti,“ mávl rukou vrchní policejní rada. „Nehledě na to, že lístky můžete vyměnit nebo holt půjdete na jiné představení. Promluvím s policejním prezidentem, má soukromou lóži a stejně ji skoro nevyužívá.“

„Měl jsem volno!“ namítl znovu Leo. „Pořád nechápu, proč by kolega Leinkirchner…“

„Hergot! Přestaňte konečně bědovat, Herzfeldte! Až vám vylíčím, co se stalo, jistě pochopíte. Takže…“ Stukart se zhluboka nadechl. „Říká vám něco jméno Theodor Lichtenstein?“

„Lichtenstein, hm…“ Leo pokrčil rameny. „Asi nic. Mělo by?“

„Jste přece zastáncem moderní kriminalistiky, takže by mělo,“ prohlásil vrchní policejní rada trochu zklamaně. „Doktor Theodor Lichtenstein je uznávaný lékař a odborník na psychologii zločinu. Tedy přesněji řečeno, byl. Před hodinou ho našli ve svatoštěpánské kryptě mrtvého. Měl u sebe dokumenty a ani popis osoby nepřipouští pochyby, že by to nebyl on.“

„Zřejmě vražda, jinak byste mě neodchytával před divadlem.“

„To ještě není jisté,“ zaváhal Stukart. „Existují pouze… jisté náznaky, že by mohlo jít o násilný čin.“

„Náznaky? Jak tomu mám rozumět?“

Vrchní policejní rada vzdychl. „Dozvěděl jsem se o případu jen náhodou. Seděl jsem ještě v kanceláři, když volal strážník z 1. okresu. Podle všeho se zdá, že Lichtenstein dostal infarkt. Volali nám jen kvůli jistým okolnostem nálezu těla. Objevila ho skupinka turistů. Do hrobky se vlastně nesmí, ale kostelník si zřejmě občas přivydělává. No jo…“ Pokrčil rameny. „Vypukl chaos, svíčky sfoukl průvan, jedna návštěvnice omdlela a ostatní tvrdí, že viděli ducha.“

„No tak je to jasné,“ prohodil Leo. „Pokud vím, tak v kryptě jsou narovnány hromady lebek a kostí. Stačí nezvyklý zvuk nebo pár spadlých hnátů a člověk se lekne, že z toho může mít smrt.“

Stukart zavrtěl hlavou. „Doktor Lichtenstein byl naprosto zdravý. I ve svých padesáti letech byl členem Dunajského veslařského klubu, byl vegetarián a nepil víc než skleničku portského po večeři. A navíc byl lékař. Pár kostí by ho nevyvedlo z míry.“

„S dovolením, pane vrchní rado, jak to všechno tak tak přesně víte?“

„Protože…“ Stukart znovu vzdychl a zadíval se na večerní oblohu. „Chodili jsme spolu každý týden hrát šachy. Takže proto. Theodor Lichtenstein patřil k mým nejstarším a nejlepším přátelům. Znali jsme se už ze školy.“

Leo mlčel, zatímco fiakr ujížděl směrem ke svatému Štěpánu. Zvenku zaznívalo koňské ržání a práskání bičem.

„Chápu,“ řekl po chvíli. „Upřímnou soustrast.“ Konečně taky pochopil, proč Stukart nasadil na případ jeho, a ne Leinkirchnera. Odkašlal si. „Pokud se nemýlím, tak doktor Lichtenstein byl Žid?“

Stukart mlčky přikývl, což Leovi napovědělo víc než tisíc slov. Antisemitismus byl na policejním ředitelství stejně rozšířený jako mezi obyvateli Vídně, možná ještě víc. Vrchní inspektor Paul Leinkirchner, Leův přímý nadřízený, byl svou nesnášenlivostí vůči Židům proslulý. Leo pocházel ze židovské rodiny, sice pokřtěné, ale to vrchnímu inspektorovi nebránilo v tom, aby mu často nedával najevo svou nelibost.

Málokdo ovšem tušil, že i vrchní policejní rada Stukart má židovské kořeny. A ti, kdo to věděli, si dávali dobrý pozor na ústa. Stukart se nevypracoval do čela vyšetřovací sekce pro své jemné vychování, ale proto, že byl zkrátka a dobře nejlepší. I v tom, že si pamatoval veškerá příkoří a v pravý čas se dokázal pomstít.

„Nikdy bych si nepomyslel, že vám to jednou řeknu, Herzfeldte,“ poznamenal, když už uzavřený fiakr odbočoval na Štěpánské náměstí. „Ale my Židi musíme stát při sobě. Nikdo se samozřejmě nesmí dozvědět, proč se o případ tolik zajímám! Pokud to půjde, budu se držet stranou. Ale chci, aby Theodorova smrt byla řádně vyšetřena.“

„Váš přítel byl možná zdravý jako řípa, ale přesto se mu mohlo zastavit srdce,“ namítl Leo. „Takové případy se stávají častěji, než byste myslel. Takže podle mne existuje jiný důvod, proč máte podezření, že jde o vraždu. Mám pravdu, pane vrchní policejní rado?“

„Máte.“

Fiakr zastavil a Leo mezi závěsy uviděl siluetu katedrály svatého Štěpána. Na náměstí ještě panoval čilý ruch, na zahrádkách kaváren seděli hosté, ozáření svitem plynových luceren.

Stukart se vyklonil z okénka a křikl na kočího: „Počkejte ještě chvíli. Pan inspektor hned vystoupí.“ Potom tiše pokračoval. „Theo byl trochu… zvláštní. Znáte spiritistické seance?“

„Myslíte vyvolávání duchů, kdy příbuzní sedí kolem stolku a rozmlouvají s mrtvým pradědečkem?“ nadhodil Leo posměšně. Spiritismus byl ve Vídni stále rozšířenější, a hlavně v takzvané lepší společnosti patřil k oblíbeným druhům zábavy. Leo pokládal duchaření za nesmysl nebo dokonce podvod. „Váš přítel patřil mezi spiritisty?“

„Právě naopak! Theo se snažil prokázat, že vyvolávání duchů je humbuk. Inkognito navštěvoval seance a odhaloval bludy. Měl z toho nepříjemnosti. Jako třeba minulou sobotu. Psali o tom i v novinách, ovšem jen v rubrice s místními drby. Takže jste si zprávy nemusel všimnout. Krátce poté, co článek vyšel, mě Theo navštívil. Doma. Byl velmi rozrušený. Během šachů mi vykládal o seanci a o tom, že má nepříjemné tušení. Snad se obával o život, ale nic konkrétního mi bohužel neprozradil.“

Leo hvízdl. „A teď leží mrtvý zrovna v kryptě. Chápu. Jistě proti sobě poštval spoustu zarytých spiritistů.“

„A navíc psal spis proti duchařině. Jak znám Thea, určitě si v něm nebral servítky.“

„Motiv bychom tedy měli. Kde se konala ta poslední seance?“

„No, kvůli tomu je případ mimořádně ožehavý.“ Stukart si odkašlal. „Konala se v bytě Marie Vanottiové, tady v 1. okrese.“

„U Vanottiové?“ žasl Leo. „U té operní divy?“

„Přesně tak,“ přikývl vrchní policejní rada. „Jak to tak vypadá, o svou operu nepřijdete, Herzfeldte. Dokonce budete sedět v první řadě.“

Zaklepal na dveře a kočí je otevřel.

„Podrobně mě informujte, ale ani slovo, že se o případ zajímám. Hned by se vyrojily zkazky o světovém židovském spiknutí. Však to znáte. Hodně štěstí, Herzfeldte!“

Leo se už chystal vystoupit, ale vrchní policejní rada ho zadržel. „Ruka ruku myje,“ dodal ještě tiše. „Objasněte smrt mého přítele a já zapomenu, že jsem vás před divadlem viděl se slečnou Wolfovou. A taky na ředitelství přimhouřím oko. Stejně si myslím, že vám to spolu sluší, a nejen pracovně. Mazel tov!“

S těmito slovy zavřel dvířka a fiakr odjel. Leo zůstal sám před vysokou katedrálou, jež se temně vypínala nad náměstím.

Vstup do kaple svatého Kříže se nacházel u severozápadního nároží katedrály. Postávala u něj skupinka lidí osvětlená petrolejovou lampou, kterou držel strážník s huňatým knírem. Když Leo přistoupil blíž, uslyšel dětské vzlyky. Noblesně vyhlížející dáma se slaměným kloboukem utěšovala dívku, vedle stál otec, ještě mladší děvče a muž v černém plášti, zřejmě kostelník. Všichni byli bledí jako křída a děti se třásly, ačkoliv bylo i přes pozdní hodinu docela teplo. Rodinka měla oblečení plné skvrn a stop po pavučinách.

Leo smekl klobouk a uvědomil si, že ve fraku s motýlkem nevypadá na policistu.

Strážník si ho nedůvěřivě prohlížel.

„Vy jste…,“ zeptal se váhavě.

„Inspektor Leopold von Herzfeldt, dobrý večer panstvo. Než se stačíte zeptat, tak ne, tohle není nová uniforma vídeňské policie. Jdu sem rovnou z Opery. Omlouvám se, že jste museli tak dlouho čekat.“ Pokusil se potlačit úžas nad tím, co mu před chvíli sdělil vrchní rada Stukart. Vanottiová je spiritistka! A možná zapletená do vraždy! Kdyby se to dozvěděli novináři, nemluvilo by se v kavárnách o ničem jiném!

„Pane inspektore, konečně!“ Dáma tiskla plačící dceru k bujnému poprsí. „To je hrozné, co se tu děje. Nejdřív ten strašný… nález a pak nám tenhle hrubiánský četník nedovolil odejít! Čekáme už přes hodinu, zatímco někdo se baví v divadle,“ dodala se zlostným pohledem upřeným na Leův frak. „Tenhle večer bude naše dcery ještě dlouho strašit ve snech. A já na něj pravděpodobně nezapomenu do konce života…“ Třesoucí se rukou vylovila z kabelky flakonek s čichací solí a přivoněla. „Ten mrtvý chudák se na mě díval jako… jako duch. Tak řekni taky něco, Heinzi Rüdigere,“ pobídla přeskakujícím hlasem manžela.

„Jistě, tohle je omezování osobní svobody,“ zabručel muž.

„Spíš bychom měli mluvit o výslechu svědků,“ namítl Leo unaveně a sám nevěřil, že mu turisté povědí něco užitečného. „Zapsal jste si jejich osobní údaje?“ zeptal se strážníka.

Kníratý policista zasalutoval a ušklíbl se. „Jistě, pane inspektore! A tamhle těch dvou pánů studentů taky. Mimochodem, je jim dost šoufl od žaludku. Přesněji řečeno, už dvakrát hodili pořádnou šavli.“

Leo se podíval na dva bledé mladíky opírající se o náhrobní desku vsazenou do zdi katedrály. Zřejmě vypili víc, než snesli. Ale možná se jim udělalo špatně z pohledu, který se jim naskytl dole v kryptě.

„Tak si pospěšme, abychom to měli rychle za sebou,“ poznamenal a vytáhl notýsek, který nosil neustále s sebou. „Všichni se chceme dostat co nejdřív do postele.“

Položil pár rutinních otázek, zapsal si odpovědi a pak frankfurtskou rodinu a studenty propustil.

„Vy zůstanete tady!“ nařídil kostelníkovi.

Muž odevzdaně přikývl. Zřejmě mu bylo jasné, že na rozdíl od návštěvníků krypty tak snadno nevyvázne.

Leo vytáhl kapesní hodinky. „Počkáme na policejní fotografku. Už by tady měla každou chvíli být.“

„Policejní fotografka, pche!“ odfrkl strážník. „Takový vymoženosti dřív nebyly. A ještě k tomu ženská. Vždyť jsem místo činu tam dole už prohlédl. Jistě, je to tam trochu strašidelný, ale jestli vás zajímá můj názor, pane inspektore…“

„Právě že nezajímá,“ odsekl Leo. „Posouzení, jestli je to místo činu nebo není, nechte raději nám, povolanějším. A slečně policejní fotografce.“

Strážník zrudl a chtěl něco namítnout, ale to už na náměstí vjel černý dvojspřežní fiakr.

„Tak už je tady.“

Julia vystoupila a vlekla těžký kufr a stativ. Nestačila se převléknout, takže měla na sobě slavnostní róbu. Jen boty si na ředitelství přezula.

Leo jí šel vstříc a pokusil se o žert. „Milostivá slečno, vypadáte jako vždy skvěle. Smím vám pomoci s kabelkou?“

„Buď zticha!“ zasyčela Julia. „Vím, že za to nemůžeš, ale stejně teď nemám náladu na vtipy. Tenhle večer jsem si představovala docela jinak.“

„Já taky, to mi věř. Ovšem na druhou stranu, případ je nejméně stejně napínavý jako Mozartův Don Giovanni. Poslouchej…“

Několika stručnými větami sdělil Julii nejdůležitější podrobnosti.

„Připadá mi to dost přitažené za vlasy,“ prohlásila. „Myslela jsem, že vrchní policejní rada je rozumnější. Jistě, byl to jeho přítel, ale stejně. Co je u staršího pána z lepší společnosti pravděpodobnější? Že se stane obětí vraždy, nebo infarktu?“

„Uděláme svou práci a Stukart na oplátku přimhouří oko, co se týče nás dvou. Takhle to prostě je,“ pokrčil Leo rameny. Ukázal na kapli, před níž čekali strážník s kostelníkem. „Pojď, když to zvládneme rychle, stihneme možná ještě zajít na skleničku někam poblíž, když už jsme tady.“

S kostelníkem v čele vešli dovnitř. „Zůstanete venku a budete hlídat. Do krypty nikdo nesmí. Rozuměl jste?“ nařídil strážníkovi.

„Rozkaz, pane inspektore!“ Policista srazil předpisově podpatky.

Už pod schody byl Leo rád, že má na sobě teplý frak. V katakombách byla neuvěřitelná zima. Vyhrnul si límec, vlekl Juliin těžký kufr a snažil se neuklouznout. Kostelník si půjčil strážníkovu petrolejku. Světlo občas přejelo přes vybělené kosti a lebky.

„Říkal jste, že jste mrtvého už viděl?“ oslovil Leo kostelníka, zatímco procházeli kolem jednotlivých komor.

„Jo,“ přisvědčil stařec stísněně. „Včera večer byl s jinou skupinou na… prohlídce. Od té doby dole nikdo nebyl, až teď.“

„Nevšiml jste si, že chybí?“

„Byla to docela velká skupina! Nepočítal jsem je a kromě toho jsem měl naspěch. Kdyby nás někdo viděl vycházet…“

„Tak byste měl problémy,“ podotkl Leo. „No, ty teď budete mít určitě. A daleko větší.“

„Já přece neudělal nic zlého!“ naříkal kostelník. „Komu by vadilo, že lidi zažijou trochu strachu a mrazení v zádech? Dobře, občas jsme je kapánek vystrašili, ale vždyť to sami chtěli! Je to velká móda, všichni čtou strašidelné romány o upírech, černých mniších a tak podobně.“

„Vystrašili?“ ušklíbla se Julia. Kdyby neměla zelené plesové šaty, připomínala by Leovi bílou paní. Tedy až na stativ přehozený přes rameno.

„No, tedy…,“ koktal kostelník. „Někdy mi turista přidá pár drobných, abych vyděsil jeho společníky. To se pak můj kolega schová za hromadu kostí, rachotí s nimi a houká jako duch. Nebo se projde v příšeří v bílém hábitu…“

„Hrajete si v kryptě na strašidla?“ divil se Leo.

„Je to jen jako! Nikomu tím neubližujeme. Lidi se spíš smějou. Víte, jak mizerný mám plat, pane inspektore? V zimě si nemůžu dovolit koupit ani uhlí! Prosím, nepráskněte mě panu faráři!“ žadonil Waldleitner.

„Včera jste taky prováděl ty vaše strašidelné kousky?“ otázal se Leo, aniž by reagoval na kostelníkovu prosbu. Infarkt doktora Lichtensteina mohl způsobit šok, pokud ovšem opravdu zemřel na selhání srdce.

„Přísahám Bohu, že ne!“ vykřikl stařec. „Děláme to jen zřídka a vždy na zvláštní přání. Ten pán by nám na to stejně neskočil.“

„Proč myslíte?“ podivila se Julia a tvář zkřivila hnusem, když překračovala mumifikované mrtvoly ležící na podlaze jako rozházené panenky.

„Dával najevo nedůvěru a pořád se na něco vyptával. Zajímalo ho všechno možné. Upřímně řečeno, šel mi tím dost na nervy. Ale o mrtvých jen dobře. Tak, tamhle je.“

Kostelník pozvedl petrolejku a ukázal do rohu. Leo spatřil nehybnou postavu ležící na hromadě kostí a vybělených lebek. Všiml si cylindru, který zřejmě spadl mrtvému z hlavy.

„Na nic jste nesahal?“

Starý muž zavrtěl hlavou. „Přísahám, že ne.“

Julia připravila stativ a fotoaparát a Leo si klestil cestu sutí a zpuchřelými ostatky. Mrtvý ležel až na konci komory. Měl na sobě černý oblek poznamenaný skvrnami. Mohlo mu být kolem padesátky a pod nosem se mu rýsoval knírek. Brýle sklouzly stranou a visely za jedno ucho. Vytřeštěné oči zíraly do tmy a ústa byla zkřivená v předsmrtném výkřiku.

Jako kdyby spatřil opravdového ducha, pomyslel si Leo, ale rychle tu myšlenku zaplašil.

Pokusil si představit, že doktor Lichtenstein ještě před několika dny hrál s vrchním policejním radou šachy. Zmínil se o tom, že se cítí být něčím nebo někým ohrožován. Ale kým? A proč? Leo se dotkl paže, posmrtná ztuhlost ještě neustoupila. Nemoderní cylindr ležel opodál, přibližně metr od mrtvoly.

„Kdy jste včera zavedl turisty do krypty?“

„Asi tak v osm. Byli jsme tady dole necelou hodinu. Tahle místnost je poslední na obvyklé trase. Nechávám ji na konec, protože působí nejstrašidelněji.“

„Chodíte s návštěvníky až sem do rohu?“

„Ne, musel se tam zatoulat sám. Vždycky zůstáváme jen na kraji. Třeba tam něco hledal.“

„Možná vašeho převlečeného kolegu,“ usoudil Leo. „Cítím tady kouř z doutníku.“

Starý kostelník přikývl. „Taky jsem si všiml. Ten pán tu kouřil, i když jsem mu to zakazoval. Je tady mizerné větrání. Sice doutník uhasil, ale pak si asi zase zapálil.“

„Hm.“ Leo nakrčil nos. Oblek mrtvého byl cítit kouřem. Doktor Lichtenstein byl zřejmě silný kuřák. Ale ještě něco mu přišlo nápadné…

Ale co?

„Můžu se pustit do práce?“ zeptala se Julia a postavila se za Goldmannův fotoaparát. Leo jí ho před časem daroval. Vypadal jako dřevěná bedýnka s měchem, postavená na třínohém stativu. Julia držela v ruce podnos s bílým práškem. „Pomoz mi s bleskem, sama bych to nezvládla.“

„Ještě okamžik,“ požádal Leo a sklonil se k mrtvému. Pravou ruku měl doktor Lichtenstein zaťatou v pěst – tak ztuhlou, že se nedala otevřít. Ale mezi prsty objevil pár drobků. Sklonil se ještě víc a přičichl. Poznal ten pach a srdce se mu rozbušilo.

Hm… Stukart má možná pravdu.

„Až budeš hotová, pošleme zprávu profesoru Hofmannovi a necháme mrtvolu odvézt na soudní. Ať se na ni pořádně podívá. Hlavně na doutník.“ Ukázal na zaťatou pěst. „Nedopalek ještě drží v ruce.“

„No a?“ divila se Julia.

„V okamžiku smrti ho pevně svíral mezi prsty. A to není všechno…“

V tom okamžiku se ozval rachot a pár kostí se svezlo k zemi. Leo se prudce otočil. Zatraceně, ještě se snad začne bát!

„Hej! Kdo je tam?“ vykřikl do tmy. „Hergot, posviťte pořádně. Nevidím ani nos mezi očima!“

Kostelník zvedl lampu a Leo si všiml postavy u vchodu do komory. Trochu skloněná šátrala před sebou rukama. Teď již byly slyšet i šouravé kroky.

Duch! napadlo ho.

Ale pak si všiml, že zjevení je oblečené do módního světlého obleku a na hlavě má slaměný klobouk.

A kromě toho nadávalo nejčistší vídeňštinou.

„Krucinálfagot, tady je tma jako v prdeli velkého vezíra!“

„Kdo jste?“ vykřikl Leo. „Kde jste se tady vzal?“

Muž vstoupil do kužele světla petrolejky. Bylo mu kolem třiceti, měl atletickou postavu a nad horním rtem knírek úzký jako tužka.

„Harry Sommer z Nového vídeňského žurnálu,“ představil se. „Uctivost, pane inspektore.“ Vytáhl notýsek a pero. „Jak to tak vypadá, našel jste ve svatoštěpánské kryptě mrtvolu,“ ušklíbl se. „To by nebylo nic tak zvláštního, mezi těmi mumiemi. Ale tahle je úplně čerstvá! Mohl byste mi…“

„Zatraceně, kdo vás sem pustil?“ vyštěkl Leo.

„Strážník, kdo jiný?“ Reportér pokrčil rameny. „Vlastně mě ani tak nepustil, ale novináři mají právo…“

Ozval se další rachot padajících kostí a nadávky. Do komory vklopýtal strážník a držel se za koleno. Zřejmě upadl přes některou z lebek.

„Prosím za prominutí, pane inspektore! Ale ten chlap proběhl kolem mě a…“

„Okamžitě vypadněte z místa činu!“ vztekal se Leo. „Oba!“

„Aha, takže místo činu!“ vykřikl reportér nadšeně. „Jakýpak zločin tu byl spáchán?“

„Do toho vám nic není!“ Leo přistoupil k novináři a popadl ho za rameno. Muž byl větší a silnější, ale nezmohl se na odpor.

„Necloumejte se mnou,“ protestoval. „Nemůžete jen tak…“

„To teprve uvidíte, co všechno můžu, jestli hned nezmizíte! Například bych vás mohl zatknout za maření úředního výkonu.“ Otočil se k Julii. „Uděláš těch pár snímků sama? „Doprovodím pána ven a vážně si s ním promluvím. A s vámi taky!“ Poslední větu vyštěkl na strážníka. „Možná jsem měl nechat vchod hlídat ženskou, ta by to zvládla lépe než vy, pitomče!“

Popadl protestujícího reportéra a postrkoval ho z komory. Neušlo mu, že muž na Juliu přátelsky mrkl.

Kapitola 2

Z knihy Přízraky a záhrobní zjevení,
sepsané Augustinem Rothmayerem
ve Vídni roku 1895

Vídeň je hlavním městem smrti. Nikdo neví, proč tomu tak je. Ale nikde na světě nevzniklo tolik písní o smrti a tak mnoho úsloví, které se týkají odchodu ze života: Odebral se na věčnost… Natáhl bačkory… Čuchá ke kytkám zespodu… Je pod drnem… Už to zabalil… Zkapal… Je v pánu… A to jsou jen některé! Vídeň je ovšem i metropole duchů a zjevení. Víra v obcování se zesnulými zřejmě souvisí s odvěkou lidskou touhou po záhrobním životě.

Julia podala kočímu pár drobných, popadla těžký kufr a vystoupila z fiakru.

„Nechce jemnostslečna pomoct?“ zeptal se. „Přece se s tím nebudete tahat sama.“

„Mockrát děkuju, ale zvládnu to,“ usmála se. Měla dotěrného fiakristy plné zuby. Celou cestu jí svými řečmi šel na nervy. Pravděpodobně si sliboval tučné spropitné nebo ještě něco horšího. Raději si nechala zastavit opodál. Dřevěný kufr s fotografickými deskami se pronesl a k tomu vláčela ještě těžký neskladný fotoaparát.

Obě zavazadla si po včerejším nočním focení v kryptě vzala k sobě domů. Zastrčila kufr pod postel a myslela na obrazy osvícené prudkým světlem fotografického blesku: Hrůzou zkřivený obličej doktora Theodora Lichtensteina, trouchnivějící hnáty všude kolem, mrtvá ruka zaťatá v pěst a posetá zbytky tabáku… Dlaň vyfotografovala zblízka, jak si Leo přál, i když nechápala, proč ho tak zajímá.

Sisi naštěstí už spala a na rtech umazaných od čokolády jí pohrával spokojený úsměv. „Tety“ ji pořádně rozmazlovaly. Nebo jí bonbony podstrčil vyhazovač Bruno. Alespoň že dcera prožila hezký večer. Zato ji samotnou ještě ve snech pronásledovaly lebky, kostlivci a mumifikované mrtvoly.

Takhle si své narozeniny nepředstavovala. Návštěva Opery skončila fiaskem, pak se musela vláčet do podzemní krypty, a nakonec ta nepříjemnost s dotěrným novinářem… Sice potom s Leem zašli na skleničku do vinárny u katedrály, ale náladu jí nespravila, i když Leo svatosvatě sliboval, že jí návštěvu divadla brzy vynahradí.

Došla k třípatrové klasicistní budově v Nußdorfské ulici. Šedivá fasáda byla poznamenaná stopami sazí. V 9. okrese panoval v nedělní dopoledne čilý ruch. Fiakry rachotily po dláždění, koňská tramvaj cinkala a chodci spěchali po přeplněných chodnících. Z domu vyšel elegantní pán, takže mohla vstoupit dovnitř bez zazvonění. Po vyšlapaných schodech vyšla do druhého patra, kterým se rozléhal klapot psacích strojů, úsečné příkazy, zvonění telefonů a spěchající kroky. Otevřenými dveřmi zamířila do redakce Nového vídeňského žurnálu.

„Hej, vy!“ volala za ní recepční. „Slečno, tam nemůžete!“

Julia si jí však nevšímala a přistoupila k proskleným dveřím oddělujícím velkou kancelář od menší místnosti. Prudce je otevřela a energicky postavila kufr na psací stůl. Skoro se lekla, že by se skleněné desky mohly rozbít. Muž za stolem překvapeně vzhlédl.

„Můžeš mi vysvětlit, co to včera mělo znamenat?“ vyštěkla. „Jak ses dozvěděl o kryptě? A proč jsi na mě mrkal, Harry? Kdyby si toho všiml Leo…“

„Nevšiml. A i kdyby…“ Atletický muž s knírkem pokrčil rameny. „Na tom přece není nic špatného, že se reportér zná s fotografkou.“

„S policejní fotografkou, osle! Kdyby se někdo domákl, že spolupracuju s novinami, dostanu padáka! Nehledě na to, že něco takového by mi Leo nikdy neodpustil.“

„Uklidni se. Ten tvůj fešáckej přítelíček je pěknej rapl. Málem mi vykloubil rameno,“ stěžoval si Harry Sommer. „A venku mě seřval tak, jako bych spáchal vraždu já osobně.“ Zvědavě se na ni podíval. „Mimochodem, byla to opravdu vražda?“

„To ti tak budu vykládat!“ odsekla.

Harryho znala od dětství. Pocházel z vedlejší vesnice. Byl o něco starší a daleko bystřejší a zábavnější než ostatní venkovští kluci. Už tenkrát bylo jasné, že malý Harald nezůstane v Innviertelu. Vzhledem ke své inteligenci se mohl stát úspěšným obchodníkem nebo šéfem gangsterské bandy. Julii ovšem tenkrát nenapadlo, že její kamarád zakotví v novinové redakci.

„Jak ses o mrtvole dozvěděl? Ode mne ne. Rozhodně jsem nečekala, že tě potkám zrovna v katakombách.“

Harry se ušklíbl. „Mám i jiné zdroje, víc ti prozradit nemůžu. Dal jsem čestné slovo.“

„Ty a čestné slovo, pche!“ odfrkla. „To bude dotyčnýmu platný jako mrtvýmu zimník!“

Poprvé se po dlouhé době potkali před půlrokem. A taky na místě činu. Jistý řezník z Meidlingu ubodal na ulici manželku. Harry měl ze setkání nesmírnou radost. Tvrdil, že jsou jako dva trosečníci, které život vyvrhl v tomhle hlučném a drsném velkoměstě. Trochu se jí vyptával a pak se zeptal, jestli by mu nevěnovala snímek mrtvé.

Od té doby spolu občas spolupracovali, zašli na skleničku a povídali si o starých časech. Julia mu sem tam dohodila nějakou informaci a za honorář předávala zajímavé snímky. Potřebovala peníze na lékařskou péči o dceru. Obchody byly výhodné pro obě strany. Harry se mezitím stal hlavním reportérem Nového vídeňského žurnálu a získal vlastní kancelář s moderním telefonním aparátem.

„Přinesla jsi fotky z krypty?“ ukázal na kufr.

„To určitě. Nedostaneš ani jednu, to bych si zrovna mohla dojít pro výpověď. Ale mám něco jiného, jak jsem slíbila.“ Otevřela kufr a přehrabovala se v deskách. „Nehodu koňky v 7. okrese a pár snímků z dobytčího trhu a jatek. Je skandální, jak tam zacházejí se zvířaty! A nejen s nimi!“

Harry přikývl. „Napíšeme o tom článek a třeba se něco změní. Tohle téma lidi zajímá.“

Vídeňské noviny se v poslední době začínaly věnovat takzvaným sociálním reportážím o životě obyčejných lidí. Harry hodlal zveřejnit sérii zpráv o jatkách v Sankt Marx. Patřila k největším v Evropě a měla dokonce vlastní nádraží. Byla to krvavá továrna na smrt, v níž se dělníkům nevedlo o moc lépe než dobytčatům.

Harry se na fotografie uznale zadíval. Poslední knoflíček košile měl jako obvykle rozepnutý, rukávy ležérně vyhrnuté. Při pozorném pohledu byl za velkoměstskou fasádou úspěšného reportéra stále ještě znát synek venkovského chalupníka.

„Jsou fakt výborné, gratuluju! Je z nich skoro cítit krev a slyšet nářek dobytčat. Naše noviny existují poměrně krátce. Potřebujeme silná, dojímavá témata, abychom prorazili na trhu. Můžeš mi opatřit víc podobných snímků?“

„Uvidíme. Podle toho, jestli se k něčemu nachomýtnu. Dneska jdu na ředitelství vyvolávat desky…“

„Že by ty z krypty pod svatým Štěpánem?“ nadhodil Harry a významně mrkl. „Nebuď labuť, když už z tebe nevymámím fotku, tak mi pusť aspoň pár informací. Tvůj přítel mluvil o místě činu. Takže vražda…?“

„To ještě nevíme,“ podotkla váhavě. „Máme jen určité náznaky.“

„Prozradíš mi, kdo je ten mrtvý?“

„Harry, myslíš, že jsem úplně blbá? Kdybych ti řekla jeho jméno, dali by si na ředitelství rychle dvě a dvě dohromady a bylo by jim jasné, kdo informaci vynesl. Vyrazili by mě a ty bys přišel o svůj nejlepší zdroj.“

„Promiň, dotěrné otázky už jsou něco jako nemoc z povolání.“ Vzdychl a zvedl ruce v omluvném gestu. „Máš pravdu. Nebudu tě do případu zatahovat. Napíšu jen o záhadném nálezu mrtvoly ve svatoštěpánské kryptě. Už to bude stačit na slušný článek. V pořádku?“

„Dělej si, co chceš.“ Julia zavřela kufr. „A teď mě omluv, musím na ředitelství a pak za dcerou.“

Harry naklonil hlavu a zvážněl. „Fakt tě obdivuju, že to všechno zvládáš. Tvoje práce vyžaduje silné nervy, navíc pečuješ o dceru a musíš se vyrovnat s jejím postižením… Až toho neurvalýho inspektora pošleš do háje, víš, kde mě najdeš…“

„Díky za nabídku, ale to bych se dostala z deště pod okap,“ zasmála se. „Vlastně jste si docela podobní. Takže zatím nashle. Peníze pošli jako obvykle do poštovní přihrádky. Číslo znáš.“ Popadla kufr a šla. Harry se za ní díval prosklenými dveřmi a poté se opět sklonil k psacímu stroji.

Venku na rušné Nußdorfské ulici mávla Julia na fiakr. Drožky lezly do peněz, ale nemohla se vláčet s kufrem přes půl města. Alespoň, že kočí tentokrát mlčel.

Během jízdy dlážděnými ulicemi přemýšlela o Harrym. Nikdy o něm Leovi nevyprávěla. Už proto ne, že mu dodávala snímky. Nic tajného, ale přesto si jako policejní fotografka nesměla spolupráci s tiskem dovolit. Leo by ji asi pochopil, ale určitě by jí přivýdělek zatrhl. A Julia peníze potřebovala. Pro Sisi. Neúnavně zkoušela všechno možné, co by dceři mohlo vrátit sluch. Lékaři byli drazí a každá koruna se hodila.

Ale Julia si musela přiznat, že existuje i jiný důvod. Měla pro Harryho odjakživa slabost. Už od dětství a dospívání v Innviertelu, když si na pouťové zábavě dal pár piv na kuráž a pak ji vyzval k tanci. Jestli se Leo choval jako poněkud snobský britský lord, tak Harry byl ztělesněním okouzlujícího piráta s neodolatelným úsměvem. Určitě do něj nebyla zamilovaná a ani necítila erotickou přitažlivost, ale stejně bylo lepší, když o něm Leo nevěděl. Po setkání v kryptě to platilo dvojnásob.

Fiakrista zastavil na Schottenringu a Julia vešla honosným portálem do budovy policejního ředitelství.

Na budově bylo stále ještě znát, že ji stavitel byla před více než dvaceti lety navrhl jako hotel s labyrintem úzkých chodeb, z nichž se vcházelo do spoře osvětlených pokojů, jež dnes sloužily jako kanceláře. V neděli tady panoval celkem klid. Vrátný na Juliu kývl a ani nechtěl vidět průkaz. Vyšla po schodech do třetího patra. Vzdychla a vzpomněla si na novinku, o které nedávno četla. V Hamburku prý mají vynález, který lidi dopravuje z patra do patra. Říkají tomu výtah. Ale ve Vídni se pořád upoceně plahočí po schodech. Předešlo ji několik pánů inspektorů, ale žádný se nenabídl, že jí s těžkým kufrem pomůže.

Minula místnost telefonistek, z níž se ozývaly vysoké ženské hlasy a řinčení zvonků. V posledních letech telefonních aparátů přibývalo a strop byl pokrytý divokou změtí kabelů.

Konečně dovlekla kufr do své fotolaboratoře. Byla tmavá a malá, ale pro Juliiny účely naprosto dostačující. Teprve před několika měsíci získala konečně povolení a byla jí přidělena komora vedle telefonistek. Předtím musela fotografie vyvolávat v podkroví nevěstince.

Laboratoř neměla ani světlík, ale to byla spíš výhoda. Julia zapálila plynové stropní světlo a rozhlédla se po svém malém království. U stěny stál stůl se třemi zinkovými vaničkami a lampou s červeným stínítkem. K vybavení patřily i dřevěné stojany na sušení fotografií. V policích byly uloženy nádoby s vývojkami, neexponované fotografické desky a různé drobnosti. Zvenku pověsila na dveře tabulku s nápisem Nevstupovat, vyvolávání fotografií! a pustila se do práce.

Fotografování a vše, co s ním souviselo, ji zaujalo ve chvíli, kdy s Leem navštívili ateliér v Mariahilfer Straße. Juliin otec se ve volných chvílích zabýval technickými vynálezy a ona jeho zálibu zdědila. Zajímala se o veškeré vzrušující vymoženosti moderního života. Po ulicích se proháněly automobily poháněné výbušnou silou benzinu. Z Vídně se dalo telefonem dovolat až do Budapešti a v Paříži dokonce letos uvedli do provozu kinematografický přístroj, který na velké plátno promítá pohyblivé obrazy. Prý jsou jako živé. S podobným, i když asi méně dokonalým aparátem se ovšem Julia setkala už v jednom z předchozích Leových případů.

Právě se chystala vytáhnout ze zásobníku fotoaparátu exponované desky, když za sebou uslyšela šramot. Rychle zaklapla víko, aby dovnitř nedopadlo denní světlo. V tu chvíli se otevřely dveře a objevil se v nich vrchní inspektor Paul Leinkirchner. Jako vždy s tlustým doutníkem v ústech. Ušklíbl se a jizva na tváři se zavlnila jako červ.

„Copak že jste v neděli v práci, slečno Wolfová? Nebylo by lepší jít na procházku se svým vyvoleným?“

„Krucinál, neumíte číst?“ vyštěkla Julia.

Leinkirchner se přestal šklebit. „Tak pozor, děvče! Mluvíte se svým nadřízeným, jasné?“

„Vyvolávám fotografické desky. Když na ně dopadne světlo, bude veškerá práce k ničemu. Tohle není levná záležitost a daňové poplatníky přijde na dost peněz. Proto venku visí ta cedule.“

„Moc si nevyskakujte,“ zavrčel Leinkirchner. „Cedule jsem si nevšiml, a kromě toho si myslím, že máme těch zatracených fotek až moc. Jestli to takhle půjde dál, budeme muset brzy najít nový barák a přestěhovat tam celý archiv. Co je to vlastně za snímky?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Jen nějaké resty,“ odpověděla vyhýbavě.

Leo jí včera řekl, proč vrchní policejní rada Stukart nechtěl svěřit vyšetřování případu Leinkirchnerovi. Jednou se to stejně provalí, ale nebylo nutné, aby mu o mrtvém Židovi v katakombách vykládala zrovna ona.

„Mně je to stejně fuk,“ mávl rukou vrchní inspektor. Měl podsaditou postavu, pleš a široká ramena. Vypadal jako vysloužilý boxer. „Vlastně jsem se chtěl jen zeptat, jestli jste neviděla kolegu Herzfeldta. Myslím tady, ne ve své posteli,“ dodal posměšně.

„Víkendovou službu máte snad vy, pane vrchní inspektore,“ namítla a nechala jeho poznámku bez povšimnutí.

„To ano, ale Herzfeldt se tady na ředitelství ráno mihnul. Kolega Loibl ho potkal na chodbě. Tak bych rád věděl, co provádí za mými zády.“

Julia pokrčila rameny. „Bohužel, nemůžu sloužit. Klidně se zajděte podívat do mé postele, pane vrchní inspektore. A teď, kdybyste laskavě dovolil, bych pokračovala v práci…“

„No jo, dobře. A opatřete si větší ceduli. Tahle visí tak nízko, že si jí člověk nevšimne. Nebo si nechte namontovat petlici.“

Zabouchl dveře a Julia uvažovala, jestli vtrhl dovnitř záměrně, aby jí zkazil fotografie. Leinkirchner ji nesnášel. Podle jeho názoru neměly ženy na policejním ředitelství co dělat. Tedy až na telefonistky, na ty si už zvykl. A za druhé tušil, že Julia chodí s Leem, a to mu bylo taky proti srsti. Leo to neměl s Leinkirchnerem snadné. Oba byli dobří policisté, ale každý jiným způsobem. Vrchní inspektor se vypracoval od píky, Leo přišel zvenčí a kromě toho se narodil do takzvaně lepší rodiny. Matka pocházela z Hannoveru a právě díky ní mluvil někdy až přehnaně spisovně. A navíc byl Žid, což mu Leinkirchner dával často najevo, protože Židy nesnášel.

Julia pro jistotu zapřela kliku židlí, rozsvítila červenou lampu a vyndala ze zásobníku desky. Pořídila v kryptě tucet snímků, ale samozřejmě zatím netušila, jestli se všechny povedly. Při fotografování záleželo i na štěstí. Někdy bylo světla málo nebo naopak moc. Mohla se zaseknout spoušť nebo stačilo, aby zavadila o stativ a fotografie byla rázem rozmazaná. Při fotografování míst činu alespoň nehrozilo, že by se mrtvoly pohnuly.

Zkušenými pohyby namáčela fotografické desky postupně do vývojky, přerušovače a ustalovače. Pak postavila desky do sušicího rámu a čekala, až uschnou. V nevětrané komoře se hromadily páry z jednotlivých vaniček a Julia byla za chvíli mírně omámená.

Podívala se na nástěnné hodiny s velkou vteřinovou ručičkou. Po uplynutí předepsané doby rozsvítila plynové světlo. Teprve nyní si mohla obrázky důkladně prohlédnout.

Tiše zaklela. První dva snímky se nepovedly. Byly rozmazané. Stativ se asi na nerovné podlaze pohnul. Záběr zblízka na ruku mrtvého se však docela vydařil. Byly na něm vidět zbytky tabáku mezi prsty, i když ne bůhvíjak jasně. Leo jí zatím neřekl, proč jsou tak důležité. Čekal na zprávu z patologie.

Následovaly fotografie pořízené z větší vzdálenosti. Zachycovaly mrtvolu z několika stran, zepředu, zprava, zleva…

Opět zaklela. Další zkažený snímek. A zrovna tenhle by byl důležitý. Jenže mrtvé tělo částečně zakrýval stín. Možná před objektivem přešel Leo?

Julia zamrkala, stále ještě trochu omámená párami z vývojky. Podržela si fotografii blíž u očí. Náhle se zachvěla a skleněná deska jí málem vypadla z rukou.

Proboha, co to je?

Srdce jí prudce bušilo. Se vzrůstajícím vzrušením si fotku prohlížela a stále ještě nemohla uvěřit tomu, co vidí.

To přece není možné!

Ale přesto nemohla popřít, že je to tak.

Přeběhl jí mráz po zádech a sevřel se žaludek. Odložila desku stranou, promnula si oči a pak se na fotografii podívala znovu.

Ta… věc nezmizela.

Třesoucími se prsty vrátila snímek na sušák a otevřela dveře. Vzduch na chodbě nebyl o moc lepší než ve fotokomoře, ale přesto se s úlevou zhluboka nadechla. Pečlivě zavřela dveře a pospíchala pryč.

Musí mluvit s Leem. Možná jí vysvětlí, jak se ta věc na snímek dostala.

Kapitola 3

Leo si nervózně upravil kravatu a zkontroloval, jestli má zapnuté všechny knoflíčky u vesty a na kravatě. Pak zatáhl za šňůru vedle dveří. Zevnitř se ozval tichý zvonek a vzápětí ječivý hlas přímo tahající za uši.

„Arrivo subito! Arrrrrivo!“ Leo sebou překvapeně cukl. Tohle přece nemohl být hlas Marie Vanottiové. Nebo snad trpěla operní diva bolestmi v krku? Zatím ji slyšel zpívat jen jednou. Loni ve Verdiho La Traviatě. Nezapomenutelný zážitek! Julia ho tenkrát bohužel nemohla doprovodit. Starala se o dceru nemocnou černým kašlem. I proto měl takovou radost, když sehnal lístky na Kouzelnou flétnu. Nikdy by ho ovšem nenapadlo, že navštíví největší hvězdu Vídeňské opery přímo u ní doma. I když důvod návštěvy byl velmi nepříjemný.

Nedělní dopoledne strávil na policejním ředitelství. Podrobně informoval Stukarta o postupu vyšetřování v případu Lichtenstein. Pak zamířil do Kärtner Straße a nyní přede dveřmi cítil, jak se mu svírá žaludek. Mluvil už s bezpočtem svědků a vyslýchal spoustu podezřelých, ale ještě nikdy se kvůli vraždě nezastavil u světově proslulé pěvecké star. A kromě toho mu pořád nešel z hlavy ten drzý reportér. Od koho se dozvěděl o mrtvole v kryptě? V úvahu přicházeli asi jen ti dva studenti nebo rodinka z Frankfurtu. Stejně je ale pozoruhodné, jak rychle se pisálek objevil. Možná mají novináři šestý smysl, kterým doslova větří senzace.

Leo stále nervózněji postával přede dveřmi. Kromě hlasitého italského výkřiku se už nic dalšího neozvalo a otevřít nikdo nepřicházel. Byt se nacházel v nejvyšším patře noblesního domu nedaleko Vídeňské opery. Diva zde pobývala po návratu z cest do Florencie, Paříže, Londýna nebo dokonce New Yorku. Na každém patře byl jen jeden byt a dole hlídal vrátný v livreji. Leo se musel prokázat služebním odznakem a teprve pak ho neochotně pustil dál.

Zatáhl podruhé za zvonek.

„Arrivo, subito, arrrrivo!“ zazněl znovu drnčivý hlas. Skoro jako by uvnitř někoho škrtili. Leo energicky zabušil na dveře.

„Signoro Vanottiová, jste v pořádku? Signoro Vanottiová?“

„Arrivo subito… Arrrriiiivoooo…“

„Signoro Vanottiová, potřebujete pomoc? Jdu dovnitř!“ O krok ustoupil a chystal se vyrazit ramenem vpřed, když se dveře jako mávnutím kouzelné hůlky otevřely. Na poslední chvíli zabrzdil, ale stejně málem porazil objemnou dámu v hedvábné sukni. Zírala na něj vytřeštěnýma očima.

„Dio buono!“ vykřikla. „Kam ten spěch, mladý muži? Pokud jste si přišel pro autogram, nesmíte na mě tak zhurta.“

„Och, já…“ Leo si rozpačitě odkašlal a vzápětí se z bytu znovu ozval ohlušující jekot.

„Arrivo subito… Arrrriiiivoooo…!“

„Obtěžuje tě ten chlap, Mario?“ zazněl z útrob bytu další ženský hlas. „Nemám zavolat vrátného?“