Přeložil Michal Prokop

THE MARTIAN

Copyright © 2011, 2014 by Andy Weir

This translation published by arrangement with Crown Publishers,

an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Translation © Michal Prokop, 2015

DIARY OF AN ASSCAN

Copyright © 2015 by Andy Weir

Translation © Michal Prokop, 2024

ISBN 978-80-284-0305-8

Obsah

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

Mámě,

která mi říká „Okurko“,

a tátovi,

který mi říká „Chlape“

PREQUEL

KanAstův deník

13. LISTOPADU

Ty vole. Jako vážně. Ty vole.

Ty.

Vole.

Nechápu to… Nemůžu tomu uvěřit. Je to tady. Moje jméno je na seznamu. Dostal jsem přednost před tisícovkami dalších kandidátů na astronauta. Po bezpočtu hodin fyzických a psychologických testů, po deseti bambilionech hodnocení duševní způsobilosti a nekonečných přípravných kurzech vybrali zrovna mě.

Už je to tak. Je to hotové. Jsem v první posádce Aresu 3.

Letím na Mars.

Ty vole, já poletím na Mars!

Ostatní jména na soupisu mi nic neříkají, i když znám spoustu další KanAstů. Scházíme se a svorně nadáváme na výběrovou proceduru. Teď z pár tisíc lidí zůstalo jenom šest. Nikoho z těch dalších jsem nikdy neviděl.

Podle seznamu se jmenují Lewisová, Martinez, Johanssenová, Vogel a Beck. A pochopitelně je tam ještě jedno jméno: Watney! Jsem na seznamu! Letím na Mars!

V misi mi připadla úloha „strojního inženýra“, což znamená, že budu opravovat věci, které se cestou rozbijí. A moje vědecká specializace je „botanik“. Po přistání budu experimentovat s rostlinami.

Mars si užije botaniky jako nikdy dřív! A to myslím doslova. Je mu čtyři a půl miliardy let, a pokud je nám známo, nikdy na něm nic nerostlo. Ares 1 a 2 neprováděly žádné pokusy související s rostlinami. Doufám, že se mi podaří zjistit, jak by se na rudé planetě dalo něco vypěstovat.

Zatím neurčili, v jakém pořadí vystoupíme na povrch, ale jestli dodržíme obvyklý postup, strojní inženýr by měl přijít na řadu jako pátý. Celkově vzato, stanu se sedmnáctým člověkem, který vkročí na Mars.

Potrvá nám měsíce, než se tam dostaneme, a na planetě strávíme jenom jednatřicet solů (marsovských dnů). Pak zase pár měsíců pocestujeme domů. Program experimentů a výstupů z modulu máme dost nabitý.

Přál bych si zdržet se na Marsu déle. Ale nedá se nic dělat, těch jednatřicet solů bude muset stačit.

Letím na Mars!

8. ČERVNA

Nácvik minutí oběžné dráhy.

Nikdy v životě nemůžu zažít nic příšernějšího, než je nácvik minutí oběžné dráhy.

Moje kolegy z posádky a mě vybrali psychologové, protože se domnívali, že budeme dohromady dobře fungovat. A trefili to. Překonali jsme spolu náročný výcvik, cestování, spánkovou deprivaci a dlouhodobé vyčerpání. Posílilo nás to a sblížilo. Jako kdybychom společně prošli válkou. Jeden za druhého bychom doslova položili život.

Přísahám ale, že jestli někoho z nich uvidím v nejbližších dnech, uškrtím ho.

Minutí oběžné dráhy je situace, která by mohla nastat, až se budeme z povrchu Marsu vracet k Hermesu (naší hlavní lodi na orbitě). Na oběžnou dráhu se dostaneme v Marsovském vzletovém modulu (MAV). Během letu v MAV hrozí spousta různých zádrhelů a kromě jiného můžeme skončit na mnohem nižší orbitě, než je plánováno.

Pokud se to přihodí, nezbyde nám než sedět v MAV a čekat, až NASA s pomocí dálkového ovládání navede Hermes dolů k nám. Komplikace spočívá v tom, že Hermes pohánějí iontové motory. Ty mu poskytují pozvolné konstantní zrychlení namísto mocného tahu chemických raket. To znamená, že mu potrvá dlouho, než nás vyzvedne.

Abychom byli na tuto variantu připraveni, musíme nacvičit, co budeme v MAV dělat TŘI PODĚLANÉ DNY, než se k nám Hermes dostane.

Nezní to tak hrozně, co? Tři dny v kosmické lodi. Během mise, která potrvá přes rok, se přeci ocitneme v různých kosmických lodích a stísněných ubytovacích prostorách. Tak proč jsou tyhle tři dny problém?

No, hned vám to povím.

MAV je zkonstruovaný tak, aby nás přepravil z povrchu Marsu na oběžnou dráhu, což trvá třiadvacet minut. Proto je prostor pro posádku malý, v podstatě taková minidodávka. Jenom šest sedadel a nějaké ovládací panely.

Vezměte pět kamarádů a posaďte se s nimi na tři dny do dodávky. Nemusíte jezdit na žádný výlet. A nesmíte z té dodávky vystoupit. Potřebujete na záchod? Tak si vezměte pytlík a poproste ostatní, ať se nekoukají. Chcete se vyspat? Doufejte, že vedle vás nebude chrápat urostlý Němec. Je libo lehkou konverzaci? Ne, není. Nedokážu vysvětlit proč, ale není.

Celkem brzy začnete být podráždění. Vytáčí vás všechno, co ostatní řeknou nebo udělají.

Snažili jsme se o profesionální přístup, ale ke konci se v nás všech vařila krev. Upřímně řečeno, překvapilo mě, že se nestrhla žádná rvačka. Ale nějak jsme to přečkali.

Teď jsme každý zvlášť. Užíváme si samoty. A přes víkend nám dali volno. Zavolal jsem Karen Rhodesové (strojní inženýrce z Aresu 1) a zeptal se jí, jak zvládla nácvik minutí oběžné dráhy. Zaúpěla a vyprávěla mi, že ji to vyřídilo úplně stejně jako mě. Trochu mi to zvedlo náladu. Jednu věc jsem si z toho ale odnesl: Lewisové si teď vážím dokonce ještě víc než dřív.

Jako velitelka odpovídá Lewisová za hromadu věcí. Možná nejdůležitější je postarat se, aby spolu členové posádky dobře vycházeli. Nezkoušela na nás hrát „táborovou vedoucí“, která je nuceně veselá a pozitivní. Vypadala stejně otráveně jako my ostatní, ale celou dobu zůstávala profesionální a nad věcí. Kromě toho nikomu nestranila, když se členové začali dohadovat. Místo toho nás všechny napomenula a nenápadně sama sebe stylizovala do role problému většího než naše malichernosti.

A fungovalo to. Zřejmě se to dalo očekávat, protože jako důstojnice amerického námořnictva ví, jak lidi srovnat na malém prostoru.

Myslím, že jsme teď silnější než předtím. Poznali jsme se navzájem v tom nejhorším rozpoložení a šli jsme si po krku.

A zvládli jsme to. Když se to vezme kolem a kolem, nácvik minutí oběžné dráhy se vyplatil.

Stejně si ale přes víkend odpočinu od zpravodajských webů. Jak se blíží datum startu, pořád se objevujeme v nějakých reportážích. A kdyby viděl fotku nebo video s někým z posádky… nejspíš bych pěstí prorazil monitor.

6. ČERVENCE

Tohle je možná můj poslední večer na Zemi. Určitě je to můj poslední večer na Zemi na hodně dlouhou dobu. Zítra letíme. Řekli mi, abych se pořádně vyspal.

Fajn. Dobře.

Nemůžu si vzít prášek na spaní. Nechtějí, abychom měli v těle zbytkové drogy, až odstartujeme. Hlavně nic, co vás otupí. Vlastně to dává smysl.

Pokusil jsem se rozptýlit surfováním po internetu. Ale víte co? Všichni teď nemluví prakticky o ničem jiném než o zítřejším startu. Takže to nepomohlo.

Jsem v izolované ložnici nedaleko startovací rampy. V NASA nemají rádi překvapení. Nechtějí, abychom se opili nebo zranili nebo aby nás na poslední chvíli přepadli reportéři. Proto jsme tady už tři dny a probíhá závěrečná příprava mise.

Jsem svobodný, a tak to snáším celkem dobře. Je mi líto Lewisové a Vogela, kteří se před týdnem museli rozloučit se svými drahými polovičkami. A nejvíc lituju Martineze, který má manželku a roční děcko.

Bude to dlouhá mise. Sto dvacet čtyři dní poletíme k Marsu, něco přes jednatřicet dní strávíme na jeho povrchu a potom se budeme dvě stě čtyřicet jedna dní vracet domů. Celkem tři sta devadesát šest dní. Déle než rok. Minimálně jednou přijdu o všechny svátky. Díkůvzdání prožijeme na Marsu. NASA nám pro tuto příležitost dokonce sbalila zvláštní dávky potravin a na tři hodiny přerušíme natřískaný vědecký program kvůli oslavám.

Pochopitelně pokud budeme naživu.

Předpokládal jsem, že touhle dobou budu mít strach. Jenže hrůzu jsem už překonal a teď kráčím tím zvláštním údolím za ní. Jsem dost nervózní, ale hlavně se nemůžu dočkat.

Nevím, jestli mise bude úspěšná, nebo ne, a nevím ani, jestli se z ní vrátím živý. Jedna věc je však jistá: děje se to. Teorii máme za sebou. Nosná raketa je natankovaná. Hermes je natankovaný a čeká na nás na oběžné dráže. Vybavení a zásoby pro misi jsou už na Marsu, připravené pro použití.

Všechno je připravené. Takže bych se radši měl připravit taky.

KAPITOLA 1

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 6

Jsem v hajzlu.

Tak zní můj kvalifikovaný názor.

V hajzlu.

Výprava, na které jsem měl prožít nejskvělejší dva měsíce svého života, se po šesti dnech změnila ve zlý sen.

Ani nevím, kdo si tenhle deník přečte. Myslím, že nakonec ho někdo najde. Třeba za sto let.

Pro úplnost… šestého solu jsem nezahynul. Zbytek posádky si to určitě myslel, což jim nemůžu mít za zlé. Snad za mě celá Země držela den smutku a moje stránka na Wikipedii teď praví: „Mark Watney je jediným člověkem, který zemřel na Marsu.“

A pravděpodobně to tak dopadne. Protože tady umřu. Jenomže ne šestého solu, jak si všichni myslí.

Takže… odkud mám začít?

Program Ares. Pozemšťané zamíří k Marsu a jejich zástupci poprvé stanou na jiné planetě, čímž posunou obzory lidstva a tak dále. Posádka Aresu 1 splnila úkol a astronauti se vrátili jako hrdinové. Konaly se slavnostní promenády a celý svět je oslavoval a miloval.

Ares 2 dosáhl téhož, na jiném místě na Marsu. Jeho posádce po návratu domů potřásli rukama a nalili kafe.

Ares 3. Tak to je moje mise. Tedy ne jenom moje. Vede ji velitelka Lewisová. Já jsem byl pouhým členem posádky. Vlastně jsem měl ze všech nejnižší hodnost. Velení mise by mi připadlo jedině v případě, že by nezbyl nikdo jiný.

No a co? Teď velím.

Zajímalo by mě, jestli můj deník najdou dřív, než zbytek posádky zemře na sešlost věkem. Předpokládám, že se v pořádku vrátí na Zemi. Kolegové, jestli tohle čtete: Nebyla to vaše chyba. Udělali jste, co jste museli. Na vašem místě bych jednal stejně. Nic vám nevyčítám a jsem rád, že jste přežili.

Asi bych měl vysvětlit, jak marsovské mise probíhají, a to pro případné laické čtenáře. Na oběžnou dráhu kolem Země jsme se dostali normálně, obyčejnou lodí na Hermes. Všechny mise Ares využívají Hermes k cestě na Mars a zpátky. Je to opravdu velký kosmický koráb a jeho stavba přišla NASA na spoustu peněz.

Jakmile jsme doletěli na Hermes, čtyři další bezpilotní mise nám dopravily palivo a zásoby, zatímco jsme se připravovali na cestu. Když bylo všechno nachystané, zamířili jsme k Marsu. Ale ne moc rychle. Doby těžkých pohonných jednotek s chemickým palivem a přechodů na heliocentrickou dráhu už jsou pryč.

Hermes pohánějí iontové motory. Ty vyvrhují ze zadní části lodi argon dost svižně na to, aby se dosáhlo jistého malého zrychlení. Vlastně není ani třeba velkého množství látky, takže nás ta trocha argonu (společně s jaderným reaktorem obstarávajícím energii) vytrvale urychluje celou cestu. Překvapilo by vás, jakou rychlost dokážete získat díky nepatrné, ale dlouhodobé akceleraci.

Mohl bych vás zahrnout příhodami, jak jsme si let báječně užívali, ale neudělám to. Zatím se necítím na to, abych se k tomu vracel. Postačí, když řeknu, že jsme po sto dvaceti čtyřech dnech dorazili k Marsu, aniž bychom se vzájemně uškrtili.

Na povrch planety jsme pokračovali v přistávacím modulu MDV, což je zkratka slov Mars descent vehicle. Je to v podstatě velká plechovka opatřená několika lehkými pomocnými raketami a padáky. Jeho jediným úkolem je dopravit šest lidí z oběžné dráhy na povrch, aniž někdo z nich přijde o život.

A teď to nejpodstatnější, pokud jde o průzkum Marsu: všechny krámy tam musíte navozit předem.

Celkem čtrnáct bezpilotních misí přepravilo všechno, co jsme měli během operací na planetě potřebovat. Všechny lodě s dodávkami měly přistát zhruba ve stejné oblasti, což se víceméně podařilo. Zásoby nejsou tak křehké jako lidé a můžou na zem dopadnout hodně tvrdě. Jenom pak po povrchu dost poskakují.

Samozřejmě nás na Mars neposlali, dokud si neověřili, že se všechny zásoby dostaly na povrch a kontejnery zůstaly neporušené. Od začátku do konce, včetně zásobovacích letů, trvá marsovská mise zhruba tři roky. Materiál pro Ares 3 byl na cestě už ve chvíli, kdy se posádka Aresu 2 vracela domů.

Nejdůležitější součástí předběžných dodávek byl přirozeně MAV. Mars ascent vehicle, Marsovský vzletový modul. S jeho pomocí jsme se měli po dokončení operací na povrchu dostat zpátky na Hermes. MAV dosedl měkce (na rozdíl od jiných zásob, skákajících jako míče). Pochopitelně neustále komunikoval s Houstonem, a kdyby nastaly jakékoli problémy, obletěl by Mars a zamířil zpátky bez přistání.

MAV je bezvadná věc. Ukázalo se, že s využitím patřičných chemických reakcí v marsovské atmosféře lze z každého kilogramu vodíku, který na Mars dopravíte, vyrobit třináct kilogramů paliva. Jenom to jde pomalu. Naplnění nádrže trvá čtyřiadvacet měsíců. Proto modul vyslali tak dlouho před naším příletem.

Dokážete si představit, jak jsem byl zklamaný, když jsem zjistil, že MAV zmizel.

K tomu, že jsem málem zahynul, vedl absurdní sled událostí, a ještě absurdnější série způsobila, že jsem zůstal naživu.

Mise je naplánována tak, aby zvládla nápor písečné bouře až do sto padesáti kilometrů za hodinu. Proto v Houstonu samozřejmě znervózněli, když nás bičovaly větry o rychlosti 175 kilometrů za hodinu. Všichni jsme se navlékli do letových skafandrů a shromáždili se pro případ ztráty tlaku uprostřed Habu – tak říkáme našemu marsovskému obydlí, tedy habitatu. O Hab jsme se však nebáli.

MAV je kosmická loď. Má spoustu jemných součástek. Nějakou dobu v bouři přečká, ale nevydrží nápor písku donekonečna. Po hodině a půl neustávajících poryvů se NASA rozhodla vydat příkaz k přerušení mise. Nikomu se nechtělo ukončit plánovaný měsíc pobytu po pouhých šesti dnech, jenže kdyby se MAV něco stalo, zůstali bychom tady trčet.

Museli jsme v bouři přejít z Habu do MAV. Bylo to riskantní, ale co nám zbývalo?

Zvládli to všichni kromě mě.

Náš komunikační talíř, který odesílal signály z Habu k Hermesu, se při poryvu vytrhl ze základů a jako padák odletěl ve větru. Přitom polámal soustavu přijímacích antén. Jedna z těchto dlouhých tenkých antén mě zasáhla. Projela skafandrem jako kulka máslem a já jsem ucítil nejhorší bolest v životě, protože mi rozpárala bok. Matně si vzpomínám, že jsem nemohl popadnout dech (z plic mi unikl vzduch) a pokles tlaku ve skafandru se projevil bolestivým praskáním v uších.

Poslední věc, na kterou si pamatuju, je to, jak ke mně Johanssenová zoufale natahuje ruku.

Probudil mě kyslíkový poplach ve skafandru. Vytrvalé otravné pípání mě vytrhlo z hluboké, absolutní touhy prostě natáhnout bačkory.

Bouře opadla; ležel jsem obličejem dolů, skoro pohřbený v písku. Jak jsem se omámeně probíral, uvažoval jsem, proč nejsem mrtvější.

Anténa měla dost energie, aby prorazila skafandr a můj bok, ale zastavila ji pánev. Takže ve skafandru (a taky ve mně) zela jenom jedna díra.

Odletěl jsem hodně dozadu a skutálel se z prudkého svahu. Protože jsem ležel otočený k zemi, anténa se ohnula do značně ostrého úhlu a tlačila na díru ve skafandru. Tím ji trochu utěsnila.

K otvoru stékal pramínek krve z rány. Jakmile dospěla k porušenému místu, proudící vzduch a nízký tlak z ní odpařily vodu a zůstala jen mazlavá hmota. Krvavé břečky přibývalo. Hromadila se kolem díry a zastavila únik do té míry, že se s ním skafandr dokázal vypořádat.

Skafandr odvedl skvělou práci. Zaznamenal pokles tlaku a neustále doplňoval vzduch z láhve s dusíkem, aby ho vyrovnal. Jakmile se únik dal zvládnout, k nahrazení ztrát stačila jen trocha nového vzduchu.

Zanedlouho se vyčerpaly pohlcovače CO2 ve skafandru. Tohle je opravdový omezující faktor podpory života. Nikoli množství kyslíku, který si s sebou nesete, ale objem CO2, který dokážete odstranit. V Habu mám oxygenátor, velké zařízení, jež rozkládá CO2 a vrací kyslík do oběhu. Jenže skafandry se musí nosit, a tak využívají jednoduchý proces chemické absorpce s výměnnými filtry. A já jsem byl v bezvědomí dost dlouho na to, aby moje filtry přestaly fungovat.

Skafandr tento problém odhalil a přešel do nouzového režimu, kterému inženýři říkají „pouštění žilou“. Protože skafandr nedokázal oddělit CO2, záměrně vypouštěl vzduch do marsovské atmosféry a doplňoval ho dusíkem. V důsledku porušení a pouštění žilou dusík rychle došel. Zbývala mi jen kyslíková láhev.

A tak skafandr udělal to jediné, co mě mohlo udržet při životě. Plnil se čistým kyslíkem. Teď mi hrozila otrava kyslíkem, protože jeho nadměrné množství může popálit nervovou soustavu, plíce a oči. Bizarní smrt pro někoho s netěsnícím skafandrem: přemíra kyslíku.

V jednom kuse mě provázelo znepokojivé pípání, alarmy a varování. Ale právě výstraha před vysokou hladinou kyslíku mě probrala.

Objem výcviku před vesmírnou misí je ohromující. Na Zemi jsem trénováním nouzových postupů ve skafandru strávil celý týden. Věděl jsem, co mám dělat.

Opatrně jsem zvedl ruku k boku helmy a uchopil lepicí soupravu. Vlastně je to jenom trychtýř s pístem na užším konci a neuvěřitelně lepkavou pryskyřicí na tom širším. Pracuje se s ním tak, že necháte píst otevřený, aby jím mohl unikat vzduch a nebránil pryskyřici důkladně přilnout. Potom píst zasunete, čímž díru ucpete.

Problém byl s odstraněním antény. Vytrhnul jsem ji co nejrychleji a zamrkal, když mi náhlý pokles tlaku způsobil závrať a ránou v boku projela příšerná bolest.

Přiložil jsem lepicí soupravu na otvor a uzavřel jej. Trychtýř držel. Skafandr doplnil uniklý vzduch dalším kyslíkem. Zkontroloval jsem displej na ruce a zjistil, že jsem na pětaosmdesáti procentech kyslíku. Pro srovnání, pozemská atmosféra ho obsahuje kolem jednadvaceti procent. Nic se mi nestane, ale nesmím takhle zůstat moc dlouho.

Vrávoral jsem do svahu zpátky k Habu. Když jsem vyšplhal nahoru, spatřil jsem něco, co mě hodně potěšilo, a dost rozesmutnilo: Hab byl nedotčený (hurá!), a MAV zmizel (sakra!).

Hned jsem věděl, že jsem v hajzlu. Ale nechtělo se mi umřít venku. Dovlekl jsem se k Habu a vešel do přechodové komory. Jakmile se naplnila, sundal jsem si helmu.

V Habu jsem si svlékl skafandr a pořádně si prohlédl ránu. Potřebovala zašít. Naštěstí jsme se všichni obeznámili s postupy základních ošetření a Hab byl skvěle vybavený lékařským materiálem. Injekce lokálního anestetika, zvlhčení rány, devět stehů, a bylo to. Čtrnáct dní budu brát antibiotika, ale dopadne to dobře.

Ačkoli jsem věděl, že to nemá smysl, zkusil jsem nahodit komunikační zařízení. Bez signálu, pochopitelně. Primární satelitní talíř se urval, vzpomínáte? A vzal s sebou přijímací antény. Hab má ještě sekundární a terciární komunikační systémy, jenomže ty slouží jen pro povídání s MAV, jehož mnohem výkonnější technika zprávy odesílá Hermesu. Takže tyhle systémy fungují, jenom když je nablízku MAV.

Neměl jsem šanci spojit se s Hermesem. Časem bych mohl najít utržený talíř, ale trvalo by mi týdny, než bych ho přitáhl zpátky a opravil, a mezitím by bylo pozdě. Po zrušení mise Hermes během čtyřiadvaceti hodin opustí oběžnou dráhu. Kvůli orbitální dynamice je cesta tím bezpečnější a kratší, čím dřív odletíte, tak na co čekat?

Prohlédl jsem skafandr a zjistil, že anténa prošla biomonitorovacím počítačem. Během pobytu mimo modul jsme propojení v síti, abychom mohli sledovat stav ostatních. Zbytek posádky viděl, jak tlak v mém skafandru padá skoro na nulu, a hned nato signály o mých životních funkcích ustaly. Protože mě navíc uprostřed písečné bouře viděli padat propíchnutého bodcem z kopce… všechno bylo jasné. Mysleli si, že je po mně. Co taky jiného?

Možná proběhla krátká diskuse o tom, jestli půjdou hledat tělo, ale instrukce jsou jasné. Pokud člen posádky zemře na Marsu, zůstává na Marsu. Když mrtvolu necháte na místě, sníží se zatížení MAV pro zpáteční cestu. K dispozici máte víc paliva a širší toleranci chyb při manévrování. Něčeho takového se nevzdáte ze sentimentality.

Taková je tedy situace. Uvíznul jsem na Marsu. Nemůžu komunikovat s Hermesem ani se Zemí. Všichni si myslí, že jsem po smrti. Jsem v Habu, který byl navržen na jednatřicet dní.

Jestli se porouchá oxygenátor, udusím se. Pokud se pokazí recyklace vody, umřu žízní. Když Hab přestane těsnit, jen tak vybuchnu. A jestliže se nic z toho nepřihodí, nakonec mi dojdou potraviny a zemřu hladem.

Je to tak. Jsem v hajzlu.

KAPITOLA 2

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 7

Fajn, dobře jsem se vyspal a situace nevypadá tak beznadějně jako včera.

Dneska jsem prohlédl zásoby a během rychlého výstupu na povrch zkontroloval vnější vybavení. Jsem na tom následovně:

Mise na povrchu měla trvat jednatřicet dní. Zásobovací sondy pro jistotu vezly dost jídla pro celou posádku na šestapadesát dní. Kdyby se jich pár dostalo do problémů, stejně bychom pro dokončení mise měli potravin dostatek.

Strávili jsme tady šest dní, než přišla ta hrozná bouře, takže zbývá jídlo pro šest lidí na padesát dní. Zůstal jsem sám, a proto mi vydrží tři sta dní. A to ani nemusím šetřit. Času mám tedy spoustu.

Skafandrů pro výstupy ven mi zůstalo taky dost. Každý člen posádky měl dva: jeden letový pro přistání a start a potom ještě objemnější a robustnější pro operace ve volném prostoru a na povrchu. Můj letový je děravý a dalších pět si pochopitelně oblékli členové pro cestu na Hermes. Ale všech šest skafandrů pro pobyt mimo Hab je pořád tady a v perfektním stavu.

Hab přestál bouři bez jakýchkoli problémů. Venku to tak růžové není. Nemůžu najít satelitní talíř. Nejspíš odletěl kilometry daleko.

MAV je samozřejmě pryč. Kolegové se v něm vrátili na Hermes. Vlastně tady pořád stojí jeho spodní polovina (přistávací stupeň). Nemá smysl tahat ji nazpátek, když je hmotnost váš nepřítel. Tahle část se skládá z přistávacích vzpěr, palivového agregátu a všeho ostatního, co podle NASA není třeba pro cestu zpátky na oběžnou dráhu.

MDV leží na boku a v trupu má díru. Vypadá to, že bouře utrhla kryt záložního padáku (ten jsme během přistání nepoužili). Jakmile ale padák vyklouzl ven, tahal MDV sem a tam a třískal jím o balvany v okolí. Ne že by mi MDV k něčemu byl. Pomocné rakety neuzvednou ani jeho vlastní hmotnost. Ale mohly v něm být cenné součástky. Třeba tam pořád jsou.

Oba rovery jsou napůl zasypané pískem, ale jinak v dobrém stavu. Jejich tlakové kabiny jsou netknuté. To dává smysl. Operační postup v případě bouře velí přerušit pohyb a počkat, až bouře přejde. Rovery něco vydrží. Vyhrabat je mi zabere asi den.

Ztratil jsem kontakt s meteorologickými stanicemi, umístěnými ve čtyřech směrech kilometr od Habu. Možná jsou naprosto v pořádku. Komunikační zařízení Habu teď pracují tak mizerně, že nejspíš nemají ani kilometrový dosah.

Soustava solárních panelů byla pokrytá pískem, takže nefungovala (nápověda: solární panely potřebují sluneční světlo, aby vyráběly elektřinu). Ale jakmile jsem je oprášil, vrátily se na plný výkon. Ať se rozhodnu podniknout cokoli, budu pro to mít spoustu energie. Mám dvě stě čtverečních metrů solárních panelů a velkou zásobu vodíkových palivových článků pro její uložení. Stačí, když panely jednou za pár dní otřu.

Uvnitř je všechno ve vynikajícím stavu, díky odolné konstrukci Habu.

Provedl jsem úplnou diagnostiku oxygenátoru. Dvakrát. Šlape jako hodinky. Kdyby se s ním něco stalo, můžu dočasně využít rezervní agregát. Ten je ale jenom pro nouzové případy, než opravím hlavní generátor. Ve skutečnosti nerozkládá CO2 a nevrací do atmosféry kyslík. Jenom absorbuje CO2, podobně jako skafandry. Měl by vydržet pět dní, než se filtry zanesou, což mi poskytuje dalších třicet dní (dýchá jeden člověk místo šesti). Takže mám něco jako pojistku.

Recyklátor vody taky funguje. Jenom nemám žádný rezervní. Jestli se recyklátor rozbije, budu pít vodu ze zásob, dokud nespíchnu primitivní kolonu k převaření moči. Kromě toho vlivem dýchání ztratím asi půl litru vody denně, dokud vlhkost v Habu nedosáhne maxima a voda se nezačne srážet na povrchu věcí. Potom začnu olizovat stěny. Doslova. Prozatím ale s recyklátorem nejsou žádné problémy.

Takhle to je. Nemusím si lámat hlavu s jídlem, vodou ani přístřeším. Dávky potravin hned snížím. Už takhle jsou skromné, ale zřejmě můžu přežít na třech čtvrtinách denního přídělu. Místo tří set dnů bych tak získal čtyři sta. Při prohlídce ošetřovny jsem objevil velké balení vitaminů. Multivitaminy mi vydrží roky. Tím odpadají potíže s výživou (i když pokud mi dojde jídlo, zemřu hladem, bez ohledu na to, kolik vitaminů budu polykat).

Na ošetřovně jsem našel morfin pro nouzové případy. A je ho tam dost na smrtelnou dávku. Nehodlám pomalu vyhladovět, to vám povídám. Kdyby na to došlo, zvolím jednodušší konec.

Každý účastník mise měl dvě specializace. Já jsem botanik a strojní inženýr; v podstatě opravář, který si hraje s rostlinkami. Strojařina by mi mohla zachránit život, kdyby se něco porouchalo.

Přemýšlel jsem, jak přežiju. Není to úplně beznadějné. Asi za čtyři roky budou na Marsu lidé, až dorazí Ares 4 (pokud program nezruší kvůli mé „smrti“).

Ares 4 přistane v kráteru Schiaparelli, který leží zhruba 3200 kilometrů od planiny Acidalia Planitia, kde se nacházím já.

Nepřichází v úvahu, že bych se tam dopravil sám. Ale pokud dokážu komunikovat, mohl bych si zavolat o pomoc. Nevím jistě, jak by to s dostupnými prostředky zvládli, ale v NASA pracuje spousta chytrých lidí.

Můj úkol je jasný. Najít způsob, jak se dorozumím se Zemí. Kdyby to nešlo, tak najít způsob, jak se dorozumím s Hermesem, až se za čtyři roky vrátí s posádkou Aresu 4.

Samozřejmě nemám žádný plán, jak přežít čtyři roky s potravinami na jeden rok. Ale jedno po druhém. Prozatím mám dost jídla a cíl: opravit to zatracené rádio.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 10

Po třech výstupech mimo Hab pořád nemám tušení, kam se poděl komunikační talíř.

Vyhrabal jsem jeden rover a sjezdil s ním okolí, ale po několika dnech toulání jsem dospěl k názoru, že je čas to vzdát. Bouře talíř nejspíš odnesla hodně daleko a zametla za ním všechny stopy. A pravděpodobně je taky zasypaný.

Dneska jsem se zabýval hlavně zbytky antén. Je na ně opravdu smutný pohled. Vzhledem k jejich stavu by vyšlo nastejno, kdybych na Zem zkoušel křičet.

Mohl bych vyrobit něco jako talíř z kovu, který najdu na základně, jenže nedělám na krátkovlnné vysílačce. Komunikace mezi Marsem a Zemí je dost složitá a vyžaduje mimořádně specializované vybavení. Něco takového neslepíte ze staniolu žvýkačkou.

Výstupy musím plánovat stejně pečlivě jako příděly potravin. Filtry CO2 nejdou vyčistit. Jakmile se zanesou, jsou k ničemu. Mise počítala se čtyřmi hodinami pobytu venku na jednoho člena posádky denně. Filtry CO2 jsou naštěstí lehké a skladné, takže jich NASA mohla poslat víc, než kolik jsme potřebovali. Celkem mám filtrů CO2 zhruba na 1500 hodin. Potom si každý výstup vyžádá pouštění žilou.

Patnáct set hodin se může zdát hodně, jenže já tady strávím nejmíň čtyři roky, a jestli mám mít nějakou naději na záchranu, musím pár hodin týdně oprašovat solární panely. Takže žádné zbytečné vycházení.

Taky mě napadlo, jak bych si mohl opatřit jídlo. Třeba mi botanická průprava přece jen k něčemu bude.

Co dělá botanik na Marsu? Koneckonců, tahle planeta je známá tím, že na ní nic neroste. Měl jsem zjistit, jak se rostlinám daří v marsovské gravitaci a jestli by se dala nějak využít zdejší půda. Stručná odpověď zní: dala… skoro. Marsovská půda obsahuje základní stavební kameny pro růst rostlin, jenže v pozemské půdě se děje spousta věcí, které ta marsovská neumí, ani když ji umístíte do pozemské atmosféry a přidáte dostatek vody. Bakteriální aktivita, určité živiny poskytované živočichy atd. Tohle všechno na Marsu chybí. K mým úkolům během mise patřilo vyzkoušet, jak si rostliny vedou v různých kombinacích pozemské a marsovské půdy a atmosféry.

Proto s sebou mám trochu pozemské půdy a semínka.

Není to ale žádná sláva. Hlíny mám zhruba jeden truhlík a semena patří k několika druhům travin a kapradin. Na Zemi patří k nejodolnějším, a proto je NASA vybrala jako pokusný materiál.

Mám tedy dva problémy: málo půdy a naprostý nedostatek jedlých plodin, které bych mohl zasít.

Ale jsem botanik, no ne? Měl bych něco vymyslet. Pokud ne, asi za rok ze mě bude pěkně hladový botanik.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 11

Zajímalo by mě, jak se v baseballové lize daří Chicago Cubs.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 14

Vystudoval jsem Chicagskou univerzitu. Polovinu lidí, kteří se mnou byli na botanice, tvořili hipíci, co si mysleli, že se dokážou vrátit k nějakému přírodnímu uspořádání světa. Že výhradně s pomocí sbírání plodů nakrmí sedm miliard lidí. Většinu času se zabývali zdokonalováním metod pěstování marihuany. Neměl jsem je rád. Vždycky jsem dával přednost vědě před kecy o novém světovém řádu.

Když vršili hromady kompostu a snažili se zachránit každou píď živé hmoty, smál jsem se jim. „Podívejte se na ty blázny! Koukněte se na jejich žalostné pokusy napodobit na dvorku složitý globální ekosystém.“

Já se teď samozřejmě snažím přesně o totéž. Schraňuji veškerou biomasu, kterou dokážu najít. Po každém jídle putují zbytky do kompostovacího kbelíku. A pokud jde o další biologický materiál…

Záchody v Habu jsou na pokročilé úrovni. Výkaly jsou odsávány, shromažďovány v uzavřených pytlích a odkládány na povrch.

S tím je konec!

Dokonce jsem jednou vyšel ven, abych posbíral předešlé pytle exkrementů z doby, než posádka odletěla. Po úplném vysušení už tyto výkaly neobsahují bakterie, ale díky složeným proteinům mohou posloužit jako užitečné hnojivo. Když přidám vodu a aktivní bakterie, rychle se obnoví původní populace, zničená Smrtonosnou toaletou.

Našel jsem velký kontejner, nalil do něj trochu vody a přidal suché exkrementy. Od té doby tam nosím i svoje vlastní. Čím hůř to smrdí, tím lepší věci se dějí. Bakterie v akci!

Až sem dostanu marsovskou půdu, můžu ji smíchat s exkrementy a rozhodit. Navrch nasypu pozemskou hlínu. Asi vám to nepřipadá jako důležitý krok, ale je to tak. V pozemské půdě žijí desítky druhů bakterií, které jsou nezbytné pro růst rostlin. Rozšíří se a budou se množit… zkrátka jako bakteriální infekce.

Lidské exkrementy se jako hnojivo využívají stovky let. V určitých zemích pro to dokonce existuje poetické pojmenování: „noční půda“ nebo „noční zlato“. Za normálních okolností to není ideální postup pěstování, protože se tak šíří nemoci: Jak asi tušíte, výkaly obsahují patogeny, jimiž se lidé můžou nakazit. Ale pro mě to není problém. V téhle směsi jsou jenom patogeny, které už mám.

Během týdne bude marsovská půda připravená na to, aby v ní vyklíčily rostliny. Já však se sázením počkám. Přinesu zvenčí další mrtvou půdu a posypu ji živou. „Nakazím“ novou půdu a získám dvojnásobek toho, s čím jsem začal. Po dalším týdnu množství zase zdvojnásobím. A tak pořád dál. Celou dobu samozřejmě budu přidávat nové hnojivo.

Moje zadnice se na přežití podílí stejně jako můj mozek.

Není to nový koncept, který jsem právě vymyslel. Lidé už pár desítek let uvažují o přípravě úrodné půdy z marsovského prachu. Já jsem jenom první, kdo to vyzkoušel.

Prohledal jsem sklad potravin a našel leccos, co by se dalo zasadit. Například hrách. Taky dost fazolí. Objevil jsem i pár brambor. Jestli něco dokáže vzklíčit, bude to skvělé. Vzhledem k téměř nevyčerpatelné zásobě vitaminů potřebuju k životu jen jakékoli kalorie.

Celková plocha základny je zhruba 92 čtverečních metrů. Pro svůj záměr ji hodlám zcela využít. Nevadí, že budu muset chodit po hlíně. Bude s tím hodně práce, ale chci celou podlahu pokrýt do výšky deseti centimetrů. To znamená, že do Habu musím natahat 9,2 krychlového metru marsovské půdy. Do přechodové komory můžu vzít najednou asi tak desetinu krychlového metru a bude dřina ji nasbírat. Ale když všechno půjde podle plánu, nakonec získám 92 čtverečních metrů úrodné půdy.

Jo, jsem botanik! Třeste se před mými botanickými schopnostmi!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 15

Uf! Je to dřina!

Dnes jsem strávil dvanáct hodin venku, abych do Habu natahal půdu. Podařilo se mi pokrýt jenom kout v rohu základny, přibližně pět čtverečních metrů. Tímhle tempem mi celá práce potrvá týdny. Ale čas je vlastně to jediné, co mám.

Několik prvních výstupů jsem docela plýtval časem; nejdřív jsem plnil malé nádoby a pak je komorou tahal dovnitř. Pak jsem se zamyslel a prostě jsem do komory postavil jeden velký kontejner a skládal nádoby do něj. Tím se práce hodně urychlila, protože přechod komory trvá asi deset minut.

Jsem úplně zničený. A lopaty, které mám, jsou určené na odebírání vzorků, ne na kopáčské práce. Příšerně mě bolí záda. Prohledal jsem zdravotnický materiál a našel vicodin. Dal jsem si ho asi před deseti minutami. Co nevidět by měl zabrat.

Je příjemné vidět pokrok. Přišel čas nasadit bakterie. Po obědě. Dneska si nedám tříčtvrtinový příděl. Zasloužím si plnou porci.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 16

Jedna komplikace, na kterou jsem nepomyslel: voda.

Ukázalo se, že půda, která leží pár milionů let na povrchu Marsu, dočista vyschne. Vzhledem ke svému titulu v oboru botaniky vím něco o tom, že rostliny potřebují vlhkou hlínu. Nemluvě o bakteriích, které se v ní musí usadit jako první.

Vodu naštěstí mám. Ale ne tolik, kolik bych chtěl. Úrodná půda musí obsahovat čtyřicet litrů vody na krychlový metr. Můj plán počítá s 9,2 krychlového metru půdy. Takže budu potřebovat 368 litrů vody, abych ji zavlažil.

Hab má výborný recyklátor vody. Nejlepší technologii, jaká na Zemi existuje. A tak v NASA usoudili: „Proč tam posílat hodně vody? Stačí tak akorát pro stav nouze.“ Lidé potřebují tři litry vody denně. Dali nám každému padesát litrů, takže je v Habu celkem tři sta litrů.

Hodlám obětovat všechno kromě svých padesáti nouzových litrů. To znamená, že můžu zavlažit 62,5 čtverečního metru půdy do hloubky deset centimetrů. Asi dvě třetiny podlahy v Habu. To bude muset stačit. Takový je dlouhodobý plán. Pro dnešek je mým cílem pět čtverečních metrů.

Z přikrývek a uniforem kolegů, kteří odletěli, jsem vytvořil jeden okraj „květináče“; jako ostatní posloužily zakřivené stěny Habu. Vznikl tak prostor o zhruba pěti čtverečních metrech. Ten jsem naplnil deseticentimetrovou vrstvou písku. K jeho zavlažení jsem použil dvacet litrů drahocenné vody.

Pak přišla ta nechutnější část. Vyklopil jsem do hlíny velký kontejner exkrementů a málem jsem se z toho smradu pozvracel. Promíchal jsem prach s výkaly lopatou a vzniklou směs rovnoměrně rozhrnul. Potom jsem navrch nasypal pozemskou půdu. Dejte se do práce, bakterie. Spoléhám na vás. Chvíli to tu bude smrdět. Nemůžu otevřít okno. Ale člověk si zvykne.

Mimochodem, dneska je Díkůvzdání. Rodina se sešla na tradiční hostinu u našich v Chicagu. Řekl bych, že tam nebude moc veselo, když jsem před deseti dny umřel. Sakra, nejspíš se už taky konal můj pohřeb.

Zajímalo by mě, jestli se někdy dozvědí, jak to bylo doopravdy. Měl jsem tolik práce s tím, abych zůstal naživu, že jsem vůbec nepřemýšlel, čím asi tak procházejí naši. Zrovna teď prožívají tu nejhorší bolest, jakou člověk může zakusit. Dal bych cokoli, aby se dozvěděli, že jsem živý.

Jenom musím přežít, aby se mi to povedlo.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 22

Paráda. Věci se daly do pohybu.

Natahal jsem dovnitř dost písku a můžu se pustit do díla. Dvě třetiny základny pokrývá zemědělská půda. A dnes jsem poprvé zdvojnásobil obdělávanou plochu. Uplynul týden a někdejší marsovský prach vypadá bohatě a nádherně. Ještě dvakrát to zopakuju, a budu mít celé pole.

Všechna ta práce prospěla mé morálce. Měl jsem co dělat. Ale když se věci trochu usadily a já jsem si u večeře pustil Johanssenové sbírku Beatles, zase jsem se propadl do deprese.

Propočty ukazují, že jsem se před vyhladověním nezachránil.

Co se týče kalorií, vsadil bych nejspíš na brambory. Výborně rostou a mají slušný kalorický obsah (770 kalorií na kilogram). Věřím, že ty moje vyklíčí. Problém spočívá v tom, že jich nedokážu vypěstovat dost. Ze 62 čtverečních metrů jich za čtyři sta dnů (do doby, než mi dojdou potraviny) sklidím možná sto padesát kilogramů. To je celkem 115 500 kalorií, tedy v průměru 288 kalorií denně. Při své výšce a hmotnosti potřebuju 1500 kalorií denně, když budu ochoten trochu hladovět.

Tomu se neblížím ani zdaleka.

Nedokážu z půdy vyžít natrvalo. Ale můžu si prodloužit život. Brambory mi vydrží na 76 dní.

Brambory rostou neustále, a proto během těch 76 dní vypěstuju v bramborách dalších 22 000 kalorií, které mi poskytnou dalších patnáct dní. Další výpočty jsou už celkem zbytečné. Dohromady získám asi devadesát dní navíc.

Takže začnu hladovět solu 490 místo solu 400. Je to pokrok, ale pokud mám přežít, musím vydržet do solu 1412, kdy přistane Ares 4.

To je asi tisíc dnů jídla, které nemám. A nemám ani plán, jak si ho opatřit.

Do prdele.

KAPITOLA 3

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 25

Pamatujete si na ty klasické početní příklady z hodin algebry? Jak do nádoby určitou rychlostí teče voda a jinou zase odtéká a vy máte spočítat, kdy bude prázdná? Tak tenhle princip je rozhodující pro projekt „Mark Watney nezemře“, na kterém teď pracuju.

Potřebuju vytvořit kalorie. A potřebuju jich dost, abych přežil 1387 solů, než dorazí Ares 4. Jestli mě nezachrání Ares 4, umřu v každém případě. Sol je o 39 minut delší než den, takže to dělá 1425 dnů. To je můj cíl: jídlo na 1425 dní.

Mám hromadu multivitaminů; přes dvojnásobek toho, co potřebuju. A v každém balení jídla je pětinásobek nezbytné dávky proteinů, takže při pečlivém plánování by mi nejmíň čtyři roky měly vydržet. O vyváženost stravy je postaráno. Jenom potřebuju kalorie.

Potřebuju jich 1500 denně. Pro začátek mám jídlo na čtyři sta dní. Takže kolik kalorií musím každý den svého pobytu vyprodukovat, abych přežil 1425 dní?

Ušetřím vás počítání. Odpověď je přibližně 1100. Musím svým farmařením den co den vyprodukovat 1100 kalorií, abych vydržel, dokud nepřistane Ares 4. Vlastně trochu víc, protože je sol 25 a ještě jsem nic nezasadil.

Se 62 čtverečními metry půdy dokážu získat asi tak 288 kalorií denně. Musím tedy skoro čtyřnásobně zvýšit výnosy oproti současnému plánu, jestli mám vydržet.

To znamená, že potřebuju větší plochu na farmaření a víc vody na zavlažování půdy. Ale pěkně jedno po druhém.

Kolik půdy dokážu vytvořit?

Hab má 92 čtverečních metrů. Řekněme, že je využiju beze zbytku.

Pak je tu pět nepoužívaných lůžek. Řekněme, že je taky pokryju vrstvou zeminy. Mají každé dva čtvereční metry, takže získám deset čtverečních metrů. Tím se dostávám na 102.

Hab má tři laboratorní stoly, každý o dvou čtverečních metrech. Jeden si chci nechat pro sebe, a tak pro pěstování zbývají dva. To znamená další čtyři čtvereční metry a dohromady jsem na 106.

Mám dva marsovské rovery. Mají tlakové kabiny, aby posádka mohla podnikat dlouhé výpravy po povrchu bez skafandrů. Na pěstování plodin jsou moc malé a navíc si je chci nechat na ježdění. Oba jsou však vybaveny nouzovými nafukovacími stany.

Využití nafukovacích stanů pro farmaření je problematické, ale každý má plochu deset čtverečních metrů. Za předpokladu, že všechny problémy vyřeším, přibude mi dalších dvacet čtverečních metrů a obdělávatelná rozloha se zvýší na 126.

Sto dvacet šest čtverečních metrů obdělávatelné plochy. S tím už se dá něco podniknout. Pořád ji sice nemám čím zavlažit, ale jak jsem řekl, pěkně jedno po druhém.

Další věcí ke zvážení je to, jak dokážu být při pěstování brambor efektivní. Odhady výnosů jsem založil na výsledcích bramborářství na Zemi. Jenže pěstitelé brambor na rozdíl ode mě nebojují zoufale o přežití. Můžu dosáhnout lepších výnosů?

Především mám čas věnovat se každé jednotlivé rostlině. Můžu je zastřihávat, dbát na jejich zdraví a zajistit, aby si vzájemně nepřekážely. A až jejich nadzemní části vyrazí na povrch, můžu je přesadit hlouběji a nad ně zasadit mladší. Tohle se obyčejným bramborářům nevyplatí, protože pracují doslova s miliony rostlin.

Takové pěstování vyčerpá půdu. Farmář, který by se o to pokusil, by zeminu během dvanácti let přeměnil na prach. Není to udržitelné? Ale co na tom záleží? Já potřebuju přežít čtyři roky.

Odhaduju, že s využitím tohoto postupu bych mohl mít výnosy o padesát procent vyšší. A se 126 čtverečními metry zemědělské půdy (něco přes dvojnásobek 62 čtverečních metrů, které mám teď), mi vychází víc než 850 kalorií denně.

Tomu říkám pokrok. Pořád mi bude hrozit smrt hladem, ale dostávám se do pásma přežití. Třeba dokážu hladovět tak, aby mě to nezabilo. Mohl bych snížit výdej kalorií tím, že omezím fyzickou námahu na minimum. Mohl bych nastavit teplotu v Habu výš než normálně, takže by organismus spotřeboval méně energie na udržení tělesného tepla. Mohl bych si uříznout ruku a sníst ji, čím bych získal cenné kalorie a zredukoval jejich potřebu.

No, to asi ne.

Řekněme tedy, že dokážu získat prostor pro všechnu tuhle půdu. Zní to rozumně. Kde vezmu vodu? Abych mohl obdělávat 126 čtverečních metrů místo 62 při hloubce deset centimetrů, budu potřebovat ještě 6,4 krychlového metru zeminy (další házení lopatou, jupí!) a k tomu 250 litrů vody.

Padesát litrů, které jsem nechal bokem, mám na pití, kdyby se porouchal recyklátor. Takže mi z cílové hodnoty 250 litrů chybí 250 litrů.

Zatraceně. Jdu spát.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 26.

Byl to úmorný, ale plodný den.

Už mě nebavilo vymýšlet, kde vezmu 250 litrů vody, a tak jsem se radši vrhnul do manuální práce. Potřebuju do Habu dostat pořádnou kupu hlíny, i když je momentálně suchá a nepoužitelná.

Než mě zmohla únava, natahal jsem jí pod střechu kubík.

Potom se na hodinu spustila menší písečná bouře a zasypala solární články bordelem. Takže jsem se musel zase nasoukat do skafandru a vyrazit ven. Dost mi to zkazilo náladu. Zametat rozlehlé pole solárních článků je nudné a fyzicky namáhavé. Ale jakmile jsem skončil, vrátil jsem se do svého útulného hnízdečka.

Bylo načase opět zdvojnásobit zeminu, a tak jsem si řekl, že bude lepší udělat to hned. Trvalo to hodinu. Ještě jedno zdvojnásobení, a budu moct využít všechnu hlínu.

Kromě toho mě napadlo, že přišel čas zasadit. Už mám dost půdy na to, abych jeden kout mohl vyčlenit. Začal jsem s dvanácti hlízami.

Mám obrovské štěstí, že nejsou zmrazené ani vysušené. Co vedlo NASA k tomu, že sem poslala dvanáct celých brambor, chlazených, ale ne mrazených? A proč je umístila do tlakové kabiny a ne do bedny s ostatními zásobami pro Hab? Protože jsme během pobytu na planetě měli zažít Díkůvzdání a psychologové z NASA usoudili, že nám prospěje, když si společně připravíme jídlo. Ne že ho jenom sníme, ale doopravdy uvaříme. Snad to má nějakou logiku, jenže co na tom záleží?

Každou hlízu jsem rozkrájel na čtyři kusy a dal jsem si záležet, aby na každém byla nejmíň dvě očka. Z těch brambory vyklíčí. Pár hodin jsem je nechal odležet, aby trochu ztvrdly, a pak jsem je v dostatečných rozestupech zasadil do hlíny v koutě. Hodně štěstí, brambůrky moje. Závisí na vás můj život.

Normálně trvá minimálně devadesát dní, než můžete sklidit brambory v plné velikosti. Tak dlouho ale čekat nemůžu. Musím všechny hlízy z téhle úrody zase rozkrájet a zasadit do zbytku pole.

Nastavením teploty v Habu na příjemných 25,5 °C můžu růst brambor urychlit. Vnitřní osvětlení se postará o „sluneční svit“ a já se jim postarám o dostatek vláhy (jen co přijdu na to, kde vzít vodu). Nehrozí jim nepřízeň počasí, cizopasníci ani plevel, s nímž by musely soupeřit o půdu nebo živiny. Za těchto ideálních podmínek bych měl zdravé hlízy na výsadbu získat do čtyřiceti dnů.

Mám dojem, že pro dnešek už toho farmaření bylo až dost.

K večeři celá porce. Zasloužím si ji. Spálil jsem spoustu kalorií a chci je zpátky.

Prohrabával jsem věci velitelky Lewisové, dokud jsem nenašel její osobní paměťovou kartu. Všichni si mohli vzít jakoukoli digitální zábavu podle svého gusta a alba Beatles od Johanssenové už mi šla pomalu na nervy. Nejvyšší čas mrknout se, co si sbalila Lewisová.

Mizerné televizní seriály. Nic jiného. Nekonečné série starých televizních seriálů.

Tak ať. Darovanému koni na zuby nekoukej. Vybral jsem si Three’s Company z roku 1977.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 29

Za posledních pár dnů jsem dovnitř nanosil všechnu potřebnou hlínu. Stoly a lůžka jsem zpevnil, aby udržely vrstvu zeminy, a hned jsem ji na ně nasypal. Zatím nemám vodu k jejímu oživení, zato jsem dostal pár nápadů. Hodně špatných nápadů, ale aspoň něco.

Dnešním velkým úspěchem byla příprava nafukovacích stanů.

Problém se stany z roverů spočívá v tom, že nejsou navrženy na časté používání.

Myšlenka je taková, že stan vyhodíte ven, vlezete si do něj a čekáte na záchranu. Přechodová komora se skládá jen ze dvou ventilů a dvou dveří. Vyrovnáte tlak se stranou, ze které vstupujete, přesunete se do komory, vyrovnáte tlak s druhou stranou a pokračujete. To znamená, že při každém použití ztratíte hodně vzduchu. A já dovnitř budu muset nejmíň jednou denně. Celková plocha stanu je celkem malá, a tak si nemůžu dovolit přicházet o tolik vzduchu.

Celé hodiny jsem vymýšlel, jak nafukovací stan připojit k přechodové komoře Habu. Hab má tři přechodové komory. Dvě bych obětoval na stany. To by bylo skvělé.

Nejvíc frustrující na tom je, že přechodové komory nafukovacích stanů se na jiné komory připojit dají! Vevnitř by mohli být zranění nebo lidé bez skafandrů. Musíte mít možnost dostat je ven, aniž byste je vystavili marsovské atmosféře.

Jenomže konstrukce nafukovacích stanů vychází z toho, že vás zbylí členové posádky přijedou zachránit v roveru. Přechodové komory Habu jsou daleko větší a úplně jiné než komory u roverů. Když se nad tím zamyslíte, vážně není důvod připojovat stan na Hab.

Pokud ovšem nedojde k tomu, že uvíznete na Marsu, všichni si myslí, že jste po smrti, a vy musíte zoufale bojovat s časem a živly, abyste zůstali naživu. Ale kromě tohoto mezního případu žádný důvod neexistuje.

Nakonec jsem se rozhodl, že se s tou ztrátou prostě smířím. Při každé cestě do stanu nebo ven přijdu o trochu vzduchu. Dobré je, že oba nafukovací stany mají zvenku ventil na přívod vzduchu. Nezapomínejte, že mají sloužit jako nouzové přístřešky. Lidem uvnitř může docházet vzduch a vy jim ho přivedete vzduchovodem z roveru. Není to nic jiného než hadice, která vyrovnává tlak mezi roverem a stanem.

Hab a rovery používají stejné ventily a průměry hadic, takže můžu stany napojit rovnou na Hab. Díky tomu se automaticky doplní vzduch, který uteče při každém mém příchodu a odchodu.

S těmito záchrannými stany se v NASA nepárali. Sotva jsem v roveru zmáčkl nouzové tlačítko, ozval se svist, až mi zapraskalo v uších, a stan, připojený na přechodovou komoru roveru, vystřelil ven. Trvalo to asi dvě sekundy.

Zavřel jsem přechodovou komoru ze strany roveru a najednou jsem měl pěkný, izolovaný nafukovací stan. Zapojit vyrovnávací hadici byla hračka (aspoň jednou používám vybavení k tomu, k čemu je určené). Potom, během několika průchodů přes komoru (přičemž únik vzduchu automaticky nahrazoval Hab), jsem dovnitř nanosil hlínu.

Celé jsem to zopakoval s druhým stanem. Všechno šlo hladce.

Ach jo… voda.

Na střední škole jsem hodně hrával Dungeons and Dragons. (Zřejmě by vás nenapadlo, že botanik křížený se strojním inženýrem mohl být na střední tak trochu šprt, ale je to tak.) Představoval jsem v té hře klerika. Jedno ze zaklínadel, která jsem mohl použít, znělo: „Vytvoř vodu.“ Odjakživa mi připadalo hloupé a nikdy jsem ho nevyužil. Bože, co bych teď dal za to, kdybych ho měl k dispozici ve skutečném životě.

No nic. Tohle je problém na zítra.

Dneska večer se musím vrátit ke Three’s Company. Včera jsem to vypnul uprostřed dílu, ve kterém pan Roper něco viděl a špatně to pochopil.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 30

Mám šíleně riskantní plán, jak získat tolik vody, kolik potřebuju. A tím myslím doopravdy riskantní. Nemůžu si ale moc vybírat. Došly mi nápady a za pár dní mě čeká další zdvojnásobení zeminy. Tentokrát už pokryju všechnu novou půdu, kterou jsem dovnitř natahal. Pokud ji nejdřív nezavlažím, prostě odumře.

Na Marsu není moc vody. Na pólech leží led, jenomže to je příliš daleko. Jestli chci vodu, musím si ji vyrobit. Naštěstí znám recept: Vezmi vodík. Přidej kyslík. Spaluj.

Vezmeme to jedno po druhém. Začnu kyslíkem.

Mám poměrně slušné zásoby O2, ale ne dost na výrobu 250 litrů vody. Dvě tlakové nádoby na konci Habu představují celou moji zásobu (plus vzduch uvnitř Habu, samozřejmě). Každá obsahuje 25 litrů kapalného O2. Hab by je využil jedině v případě nouze; na udržování atmosféry má oxygenátor. Nádoby s O2 jsou tady kvůli skafandrům a roverům.

Tak jako tak, z rezervního kyslíku bych získal maximálně sto litrů vody (padesát litrů O2 odpovídá sto litrům molekul, které obsahují jenom jeden O). Znamenalo by to, že bych už nesměl vycházet na povrch a přišel bych o všechny nouzové rezervy. A neměl bych ani polovinu vody, kterou potřebuju. Nepřichází v úvahu.

Najít na Marsu kyslík je však snadnější, než byste asi čekali. Atmosféru tvoří z 95 procent CO2. A já mám shodou okolností stroj, jehož jedinou úlohou je vysvobozovat kyslík z CO2. Přesně tak, oxygenátor!

Jediný problém: Atmosféra je hodně řídká – představuje necelé jedno procento pozemského tlaku. Proto se těžko sbírá. Dostat ji zvenčí dovnitř je skoro nemožné. Jediným účelem Habu je zajistit, aby k tomu nedošlo. Objem marsovské atmosféry, který se mnou pronikne přechodovou komorou, je směšně malý.

A teď na scénu přichází palivový agregát z MAV.

Je to už pár týdnů, co v MAV odletěli moji kolegové z posádky. Ale spodní část modulu zůstala na povrchu. NASA nemá ve zvyku dopravovat na oběžnou dráhu zbytečnou zátěž. Přistávací vzpěry, vstupní rampa a palivový agregát jsou pořád tady. Vzpomínáte si, že MAV si sám vyrobil palivo s využitím marsovské atmosféry? Prvním krokem je shromáždění CO2 a jeho uložení do tlakové nádoby. Až agregát připojím na elektřinu z Habu, bude mi vyrábět půl litru kapalného CO2 za hodinu, a to bez omezení. Za deset solů získám skoro 125 litrů CO2, což odpovídá 125 litrům O2 po průchodu oxygenátorem.

To stačí na 250 litrů vody. Takže mám plán, co se týče kyslíku.

S vodíkem to bude trochu komplikovanější.

Napadlo mě, že bych ho vzal z vodíkových palivových článků, jenže tyhle baterie potřebuju jako noční zdroj elektřiny. Kdybych je neměl, teplota by příliš klesla. Já bych se do něčeho zabalil, ale chlad by mi zničil úrodu. A v každém palivovém článku je stejně jen troška H2. Zkrátka se nevyplatí obětovat něco tak užitečného kvůli nepatrnému zisku. K věcem, které hrají v můj prospěch, patří fakt, že nemám problém s energií. Toho se nechci vzdát.

Takže to musím zkusit jinak.

Často mluvím o MAV. Ale teď se chci zabývat MDV.

Během nejděsivějších třiadvaceti minut života jsem se stejně jako čtveřice kolegů z posádky snažil udržet stolici, zatímco Martinez pilotoval MDV dolů na povrch. Bylo to jako nechat se zavřít do bubnové sušičky.

Nejdřív jsme klesali od Hermesu a zpomalovali z oběžné rychlosti, abychom mohli zahájit normální pád. Všechno šlo hladce, dokud jsme nedospěli do atmosféry. Pokud máte pocit, že turbulence jsou hrozné v letadle, které se pohybuje rychlostí 720 kilometrů za hodinu, zkuste si je představit v rychlosti 28 000 kilometrů za hodinu.

Podle plánu se otevřelo několik sad padáků, aby zpomalily náš sestup, a potom nás Martinez manuálně pilotoval až na povrch, přičemž využíval pomocné rakety pro brzdění a řízení pohybu do stran. Nacvičoval to celé roky a odvedl vynikající práci. Překonal ty nejoptimističtější představy o přistání a usadil nás pouhých devět metrů od cíle. Tenhle manévr se mu zkrátka neuvěřitelně povedl.

Díky, Martinezi! Možná jsi mi zachránil život!

Předpokládám, že něco vymyslím. Nebo zemřu.

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3