Přeložila Alžběta Lexová

THE GOOD, THE BAD, AND THE DUKE

Text Copyright © 2018 by JLWR, LLC.

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Alžběta Lexová, 2024

ISBN 978-80-249-5613-8

Obsah

- Poděkování

- Prolog

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Epilog

Anthonymu – dvě věty nestačily, ale ty jsi, ty šťastlivče, odešel domů s kamenem ve tvaru srdce.

Poděkování

Od chvíle, co jsem napsala první řádky Nevěsty, která měla smůlu, mě Paul pronásledoval a dožadoval se vlastního příběhu. Jak by se někdo tak zkažený a sobecký mohl stát hrdinou? Na to existuje jediná odpověď – tím, že bude okouzlující a neodbytný. Nedal se odehnat a chtěl být v každém příběhu, i kdybych ho tam měla jen letmo zmínit. Napravený vévoda by nikdy nevznikl, nebýt mé úžasné agentky Pam Ahearnové. Sotva si přečetla první scénu, v níž se Paul objevil, řekla mi, že o něm musím napsat. Je evidentní, že okouzlil i ji.

Moje báječná redaktorka Alexandra Sehulsterová je naprostý génius. Pomohla mi z těchto dvou postav stvořit pár a jejich příběh byla radost psát. Slova díků zde nestačí. Bylo mi ctí s tebou na této knize pracovat.

Děkuji také Marisse Sangiacomové, Meghan Harringtonové, Maře Delgado-Sanchezové a zbytku týmu v nakladatelství St. Martin’s Press. Ještěže vás všechny mám. Zvláštní díky patří také grafickému oddělení nakladatelství a Jonu Paulovi Ferrarovi. Obálka příběhu Paula a Daphne je nejen krásná, ale také z ní čiší romantika.

Holly Ingrahamová, slova díků pro tebe nestačí. Jsi jednoduše úžasná. Ba co víc, děkuji, že jsi mně a mým příběhům tolik věřila. Corinne DeMaagdové děkuji za to, že je nejlepší učitelka, jakou by si spisovatel mohl přát. Tvé redakční schopnosti předčí pouze tvá laskavost a přátelství. Děkuji také Kim Rozzellové. Všechno, čeho se dotkneš, se třpytí elegancí a švihem. Ve tvém podání vypadá všechno tak snadně. Jednoduše řečeno, jsi přírodní živel.

Nic z toho by však nebylo možné bez vás, mí drazí čtenáři. Od počátku jste mě ponoukali, abych příběh Paula a Daphne sepsala. Z hloubi duše vám děkuji za to, že jste v Paula tak věřili. Já se do tohoto páru upřímně zamilovala a doufám, že si ho zamilujete i vy.

A na závěr musím zmínit, že bez podpory a lásky svého soukromého darebáka bych nic z toho nedokázala. Děkuji, Gregu, za to, že do mého života vnášíš tolik romantiky.

Prolog

Pemhill

Rodové sídlo markýze z Pembrooku

Brzy se se svou nemesis střetne v pěstním souboji. Nebo možná přesněji v souboji pěstí a tlapek.

Jsem Daphne Hallworthová, hrdá a statečná dívka.

Tuhle mantru si opakovala vždy, když si potřebovala dodat odvahu, a dnes neměla v úmyslu prohrát. V sázce byl nevinný život a Daphne byla odhodlaná ho bránit až do hořkého konce.

Po tváři jí stekla krůpěj potu. Matka jí věčně připomínala, že dámy se nepotí. Potí se jen koně, džentlmeni perspirují a dámy se můžou tak nanejvýš jemně lesknout. Ať tak, či onak, Daphne sklonila hlavu, aby tu otravnou kapičku setřela. Zrádná krůpěj však na poslední okamžik změnila směr, vyhnula se jí se lstivostí, jež Daphne připomněla jejího protivníka, a zaútočila na její oko. Několikrát zamrkala, aby rozehnala nepříjemné štípání soli.

Vžum. Zničehonic ji udeřil silný poryv vzduchu.

Vzteklá straka se přiblížila a Daphne sklopila hlavu. Snažila se vřískajícího, rozzuřeného ptáka ignorovat a namísto toho se soustředila na svého nepřítele – tvora tak mazaného a prohnaného, že mu na světě nebylo rovno… Kočku svého staršího bratra, Athénu.

Daphnina protivnice využila toho, že se straka s vřískotem vrhla na Daphne, a připlížila se k nim zleva.

Za jiných okolností Daphne Athénu zbožňovala. Kdykoli nemohla v noci spát, oranžová pruhovaná kočka se k ní přitulila a dělala jí společnost.

Jenže tohle byla válka.

Večer to Daphne kočce vynahradí. Sebere u stolu kousek bažanta a propašuje ho kočce v kousku lněného ubrusu, jestli nějaký tuhle jejich potyčku přežije.

Straka se konečně vrátila do hnízda na velikém dubu. Teď se mohla Daphne připravit na další bitvu. Pomalu a nenápadně vytáhla kousek látky a namočila ho do džberu s vodou. Zbývalo jí už jen pět čtverečků. V přípravě na tenhle boj sebrala jeden z nejlepších matčiných ubrusů a natrhala ho na čtverce o velikosti pánského kapesníku.

Taková už je cena války. V zájmu vyššího dobra musí člověk občas obětovat i nějakou tu frivolnost. Len se po namočení do vody proměnil ve zbraň, které se její protivnice bála a štítila.

Ovšem, jakmile se markýza z Pembrooku dozví, že Daphne zničila jeden z jejích nejlepších ubrusů, neodpustí si sáhodlouhou přednášku a nejspíš Daphne i krutě potrestá. S největší pravděpodobností jí na celý týden zakáže jablečné taštičky. Ty byly její jedinou slabinou a matce bude podobně nelítostný trest určitě připadat jako adekvátní reakce na zničení rodinné cennosti.

Kéž by jí matka raději zakázala uzené sledě.

Daphne sledě nesnášela. Kdykoli se u snídaně ocitli na jejím talíři, měla pocit, jako by se na ni dívali.

Povzdechla si a zmačkala mokrou látku do kuličky. Pokud se jí podaří zachránit tenhle drahocenný nevinný život, s radostí se vzdá na celý týden taštiček.

„Ještě krok, Athéno, a přistane ti to na hlavě.“ Daphne napřáhla ruku s mokrým ubrouskem.

„Co to tu provádíš? Proč se rveš s bratrovou kočkou?“

Proklatě. Takovou smůlu může mít snad jen ona.

Paul.

Bratrova nadutě okouzlujícího, byť laskavého přítele tady teď opravdu nepotřebovala. Ne když před sebou měla další bitvu.

Lord Paul Barstowe, druhý syn vévody ze Southartu, si prohlédl hnízdo a trávník před sebou. Zem byla posetá čtverci mokré látky, jako by tu sněžil len. „Vyrušil jsem tě z nějakého lítého boje?“

„Ano.“ Daphne se napřímila a vzdorovitě zvedla bradu. Ukázala na hnízdo z větviček a trávy, které vyrobila na zemi a které obehnala improvizovanou hradbou z větviček. Uvnitř se ukrývalo ptáče. Zběsile mávalo černobílými křídly a pokoušelo se uprchnout. „Athéna ho chce sežrat.“

Paul si ji změřil pohledem. Černé vlasy se jí uvolnily z mašle a holínky měla celé od bláta. „Namísto mladé dámy a sestry markýze vypadáš jako upocená, zablácená divoženka.“

„Zablácená, lesknoucí se divoženka,“ opravila ho rázně. „Potí se jen koně. Matka říká, že dívky se lesknou a chlapci perspirují.“

„A co dělají prasata?“ pousmál se.

„Chceš říct, že jsem prase?“ Zlostně přimhouřila oči.

Paul rychle vycouval. Rozzuřená Daphne byla nebezpečnější než vzteklá straka, která vřískala jejich směrem. „Ne. Pokud mi paměť dobře slouží, tak se prasata ani nepotí, ani nelesknou, ani neperspirují,“ prohlásil. „Proto se válejí v bahně.“

„Ohromující,“ změřila si ho nedůvěřivě.

„To je jedno. Až tvoje guvernantka uvidí, jak ses zřídila, nepochybně tě potrestá.“

Kdysi čistě bílé prosté šaty měly nyní barvu špinavého uhelného smogu, který dusil Londýn za chladných podzimních dní. Stuha kolem jejího pasu povolila a její konce byly úplně černé od toho, jak je Daphne při obraně svého území a ptáčete vláčela po zemi.

„To ona může za to, jak vypadám.“ Daphne mávla rukou ke svým šatům. „Nedovolí mi nosit Alexovy staré kalhoty a košile. Kdo by chtěl v dámských šatech sbírat větve a stavět hnízdo?“

„Vskutku, kdo?“ Soucitně se zakřenil. Nemělo cenu se s ní dohadovat, ačkoli upřímně pochyboval o tom, že na odstranění nánosů špíny, co už stačila nabrat, bude stačit jedna koupel.

„Přinutí mě se před večeří umýt a převléknout.“ Dívka pokrčila rameny. „Pokud vůbec na večeři půjdu. Jsem odhodlaná tady strávit noc. Mám tu zásoby i teplou deku.“

Zalétl pohledem ke kočce, která se chystala zaútočit. Špička Athénina ocasu se varovně kývala ze strany na stranu a bylo zřejmé, že se kočka nehodlá své kořisti, tedy stračího mláděte, jen tak vzdát.

„K zemi.“ Daphne ho popadla za paži a strhla dolů.

Dospělá straka nad nimi proletěla, ale tentokrát neútočila na ně. Svůj vztek zaměřila pro změnu na Athénu a s vřískotem se na ni snesla. Kočka se rychle rozběhla směrem ke kuchyni.

Paul si všiml Daphniných zakrvácených paží a prudce se nadechl. Ruce měla samý šrám a škrábanec, jako by se na ní vyřádila vzteklá kočka. Athéna se obvykle jako její jmenovkyně, řecká bohyně války, nechovala. Alexova kočka se mnohem raději motala po kuchyni, kde kradla zbytky a vděčně se s předením otírala o kuchařčiny nohy. Ostrá palba mokrými lněnými ubrousky ji ale nejspíš vyprovokovala k boji. „To ti udělala Athéna?“

Daphne zavrtěla hlavou. „Zakopla jsem a spadla do ostružiní.“

Paul jí obě paže natáhl a prohlédl si zranění. Její ruce se v těch jeho úplně ztrácely, což mu hned připomnělo, že to není jen divoženka na válečné výpravě, ale především malá holka. Některé ze skvrn na jejích šatech byly od hlíny, ale mnohem víc pocházelo od zaschlé krve. Její zaryté odhodlání zachránit stračí mládě ho upřímně mátlo. Copak dívky nedávají přednost vyšívání, malování a panenkám?

Něžně ji postrčil k domu. „Ty škrábance musejí dost bolet. Pojď dovnitř, ošetříme je.“

„Já ho tu nenechám.“ Vytrhla se mu a ukázala na ptáče na zemi.

Paul se zhluboka nadechl a zadíval se na fontánu na nádvoří. Zurčící voda ho uklidňovala a nabádala k trpělivosti. Lady Alice Hallworthová, Alexova nejmladší sestra, která měla sklony k pláči a kňourání, mu často lezla na nervy, ale Daphne nikdy. Na svůj věk byla překvapivě sebejistá a měla pevný morální kompas. A taky byla pořádně paličatá, o čemž svědčil i teď vzdorovitě vytrčený spodní ret. „Ta straka tě málem napadla. Tohle nestojí za to, abys přišla k úhoně. Athénu nezměníš. Lov má v krvi. Tohle je příroda.“

Daphne si odfoukla z očí pramen černých vlasů. „Já se nesnažím měnit Athéninu přirozenost. Jen ji chci drobátko usměrnit.“ Probodla ho neústupným pohledem. „A té straky se nebojím.“

Byl kdysi taky tak neochvějný a nevinný?

Možná že dokud žila jeho matka a věnovala se mu. Po její smrti si ho už nikdo nevšímal. Jeho otec se zajímal výhradně o Paulova staršího bratra Roberta, dědice a budoucího vévodu. Tehdy se Paul rozhodl otce provokovat co nejskandálnějším chováním – hazardem a pitím. Rychle zjistil, že čím hůř se chová, tím víc pozornosti mu otec věnuje.

„Tak pojď, Daphne. Odvedu tě domů. Potřebuješ se vykoupat a někdo by ti měl ošetřit ty rány.“

„Ne, dokud nebude v bezpečí.“ Dřepla si k ptáčeti na zemi.

Poskočilo a zamávalo křídly. Málem se mu podařilo vzlétnout. Jeho bratři a sestry na stromě povzbudivě cvrlikali. A čím déle byla jejich matka pryč od hnízda, tím úpěnlivější pištění bylo.

„Mám nápad,“ vyhrkla Daphne. „Pomůžeš mi? Alexe jsem se už ptala, ale musel se věnovat něčemu kolem panství. A Alice si prohlíží módní časopisy, co matce přišly z Londýna.“

Neuniklo mu, jak dívka při slovu „módní“ znechuceně nakrčila nos.

„Co máš na mysli? Nemám moc času.“ Oprášil si ruce. „Ale naštěstí pro tebe jsem ještě neztratil smysl pro dobrodružství. Rád kývnu na kdejakou lumpárnu.“

Daphne zakoulela očima a vstala. „Tohle je otázka života a smrti. Ne nějaký pitomý žertík nadutých školáků.“

Záměrně ho popichovala. „Školáků? Vážně?“

„Ach jistě, hluboce se omlouvám,“ zapitvořila se. „Od chvíle, co jste se s Alexem vrátili z univerzity, naparujete se jako pávi. Na Etonu se asi mimo jiné učí i to, jak se chovat co nejvíc nesnesitelně.“

Věděl, že by se s tou drzou žábou do diskuse pouštět neměl, přesto si nemohl pomoct. „Copak tebe neučili, že mužská čest a charakter je něco, co by se mělo hýčkat a chránit?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Zato mě varovali, že jsou muži křehcí a mám s nimi zacházet v rukavičkách.“

Ta malá potvůrka ho nepřestávala překvapovat. Zaklonil hlavu a rozesmál se. Neodolal a poklepal ji prstem po nose. „Výborně, ještěrko.“

Sklonila hlavu, chytila se za sukně a vysekla mu pukrle. Do tváří jí vystoupala červeň, nepochybně způsobená jeho pochvalou.

I přes všechnu tu špínu byla Daphne docela roztomilá. V marné snaze zamaskovat rozpaky se znovu napřímila a zvedla bradu. Pembrooke měl štěstí, že má tak zábavnou sestru. Paul se s úsměvem zadíval na hnízdo na stromě. Hravě by mohl vyšplhat nahoru, vrátit ptáče do hnízda a zase slézt, než si toho někdo, především jeho otravná stračí matka, všimne. „Uděláme to takhle. Vylezu na ten strom, vrátím tady tvého kamaráda do hnízda, a pak oba tohle bitevní pole opustíme a půjdeme se připravit k večeři.“

„To bys udělal?“ vyhrkla.

Z otevřeného obdivu v jejích očích se mu stáhlo hrdlo. Takhle se na něj nikdo nedíval. Marně pátral v hlavě po nějaké jízlivé nebo skandální poznámce, kterou by Daphne z jejího uchvácení vyléčil. Nezasloužil si ničí obdiv. Už dávno se rozhodl, že jeho život se odehraje ve znamení skandálů.

„Paule?“ Daphne ho zatahala za rukáv, aby jí věnoval plnou pozornost, a pak pokračovala. „Zkoušela jsem tam vylézt, jenže nedosáhnu na druhou větev.“ Zničehonic se usmála. „Právě jsem na tebe změnila názor. Ukázalo se, že jsi mého přátelství hoden.“

Alespoň že někdo byl za jeho společnost rád, i když to byla tahle malá divoženka. Možná by si mohla promluvit s jeho otcem. Ta by se od něj rozhodně nenechala zastrašit.

„Budeš sedět u večeře vedle mě?“ Samým nadšením si poskočila. „Próóósííím.“

„Nemůžu. S tvým bratrem budeme dnes večeřet ve vsi.“

Rázem zesmutněla, jako by jí z talíře sebral poslední kousek oblíbeného jídla. Okamžitě svých slov zalitoval.

„Abyste mohli laškovat se šenkýřkami, ztrapňovat se a karbanit až do rána?“ Svěsila koutky. „Proč se můžou bavit jen kluci? To je tak nefér.“

„Co kdybych ti tu nespravedlnost vynahradil tím, že tě vezmu zítra na vyjížďku?“ Paul si svlékl kabát. „Pembrooke a Alice můžou jet s námi.“

„Opravdu?“ Nadšení změnilo odstín jejích očí ze šedivé na stříbrnou. „To by byla paráda.“

Bez námahy se vyšvihl na první větev. „Podej mi ho, prosím tě.“

Daphne pomalu zvedla ptáče a něžně ho složila do Paulovy napřažené dlaně. Na kůži ho polechtaly drobné pařátky a jemné peří. S největší opatrností zastrčil ptáče do kapsy na vestě.

Už s menší grácií se vytáhl i na druhou větev a trochu po ní popolezl. Sáhl do kapsy pro roztřesenou kuličku peří, vytáhl ji ven a zlehka ptáče uložil do hnízda mezi jeho bratry a sestry. Odměnou mu bylo nadšené cvrlikání.

A pak se na něj bez varování snesla rozzuřená straka. Vřískala, mávala křídly, až měl pocit, že ho obklopuje ze všech stran, a snažila se ho klovnout. Paul si zakryl hlavu a pokusil se ji odehnat, ale jí se přesto podařilo najít nechráněné místo na jeho tváři. Nelítostně ho klovla.

„Zatraceně.“ Jako by ho bodla rampouchem. Rychle se od hnízda klidil. Popolezl zpět, naslepo zašátral nohama po spodní větvi a z té pak s neobřadným žuchnutím dopadl na záda.

Po tváři mu stékala krev. Bleskově vyskočil na nohy, a protože straka evidentně ještě neměla dost, popadl Daphne za ruku a odvlekl ji od stromu pryč.

„Snad ti nezůstane jizva.“ Dívka mu podala kus roztrhaného ubrusu. „Není pravda, co se o tobě říká.“

Na chvíli úplně zamrzl a zaraženě na ni hleděl, pak si vzal ubrousek a přitiskl si ho k ráně. Zašklebil se a co nejrychleji si klidný a vřelý výraz vyměnil za svou obvyklou nepřístupnou masku. Vůbec si tu malou ještěrku neměl pouštět k tělu.

Zapadající slunce zbarvilo Daphniny černé prameny vlasů do mahagonova a dalo vyniknout větvičkám a lístkům, co v nich měla zamotané. Paul zalétl očima k oranžovému obzoru. Jeho pověst nabírala na obrátkách, pokud se o něm doslechla už i devítiletá holka. Oblékl si kabát, nasadil si odhozený klobouk a sebral rukavice. Její pronikavý pohled ho znervózňoval, přesto se tvářil jakoby nic, ledabyle si upravil manžety a vykročil k domu.

Neměl by se drby a klevetami vůbec zabývat. Jenže její poznámka v něm probudila zvědavost a ta mu nedala pokoj. Nakonec se zastavil a prudce se k dívce otočil. „A co přesně se o mně říká?“

„Že jsi arogantní sobec. Že se staráš jen o sebe. Ale není to tak,“ dodala vlídněji.

„Měla bys tomu věřit.“ Pleskl se rukavicemi do dlaně a vyzývavě povytáhl obočí. Nelítostná pravda v jejích slovech ho upřímně zasáhla.

„Nechtěla jsem být necitlivá, omlouvám se.“ Přátelsky se usmála, ale z napětí kolem jejích nezvyklých stříbrných očí jasně vyčetl, že ji uvedl do rozpaků.

Bože, nesnášel, když s ním kdokoli soucítil. Je dospělý muž a nepotřebuje žádné opečovávání.

„Jen se snažím pomoct,“ navázala Daphne. „Dovol mi ti poradit. Karty raději nehraj. I labutě v našem rybníku jsou lepší herečky než ty.“ Utáhla si špinavou stuhu na šatech. „Měl bys zapracovat na svém výrazu. Jako tvoje přítelkyně mám povinnost ti poradit. Kuchařka pro mě upekla ovocné taštičky. Podělím se s tebou.“ Vzala ho za ruku a začala ho táhnout ke kuchyni. „A navíc to, co říkám, není jen můj názor. Je to jednoduše pravda. Jsi jako otevřená kniha.“

„Jak to?“

„Zrazují tě oči,“ vysvětlila.

„Výborně, takže mě teď poučuje devítiletá divoženka.“ Usmál se na ni a doufal, že se mu podařilo zakrýt vlastní nejistotu. „Co kdybych něco poradil já tobě?“ Vytáhl z kapsy kabátu kámen, na který cestou narazil, a podal jí ho. „Kdykoli budeš mít pocit, že bys měla někoho zachránit, vzpomeň si na tenhle kus vápence. Měla bys ten orgán ve své hrudi zatvrdit a starat se jen o sebe.“

Daphne si kámen ve své dlani pozorně prohlédla. „Má tvar srdce.“

Vzhlédla k němu a usmála se. V rovných bílých zubech měla jedinou mezírku po nedávno vypadlém špičáku. Její čistý, nevinný úsměv ho ranil víc než klovnutí té straky. Podobnou úctu a obdiv si nezasloužil.

„Děkuji. Je to krásný kámen. A teď bych si dala tu taštičku. Půjdeme?“ zahlásila.

Znovu se ho pokusila vzít za ruku, ale tentokrát se jí vysmekl. „Dej si i za mě. Musím jít, Daph.“ Otočil se a rychle se dal na odchod. Doufal, že dívka nepoběží za ním.

Kdo by to byl tušil, že zrovna kvůli lady Daphne Hallworthové, malé devítileté žábě, bude jeho míra znechucení sebou samotným téměř nesnesitelná?

Kapitola první

Podzim

O šestnáct let později

Londýnské sídlo vévody z Langhamu

Paul se uvolněně opřel v koženém křesle stojícím přímo před mahagonovým stolem vévody z Langhamu. Ten stůl byl v mnoha ohledech jako sám vévoda – statný, tmavý, ale plný vřelosti, která v člověku probouzela touhu strávit u něj celé odpoledne.

V tom spočívalo vévodovo kouzlo. Patřil k nejuznávanějším – a nejmocnějším – členům Sněmovny lordů a to, že se po Paulově úvodním projevu ve Sněmovně postavil a začal tleskat jako první, Paulovo přijetí výrazně usnadnilo. Všichni následovali vévodova příkladu a postavili se taky. A teprve tehdy, za zvuku potlesku, který se sněmovnou rozléhal, si Paul konečně oddechl.

Ostatní lordi ho přijali.

Nicméně manžel vévodovy neteře a Paulův nejstarší přítel Alexander, markýz z Pembrooku, s nímž se Paul ale už dlouho nestýkal, byl jedním z posledních, kteří se k ovacím vestoje připojili.

Markýzovo neskrývané opovržení Paula stále bolelo, ale nepřekvapovalo ho, protože to byl on sám, kdo jejich přátelství svými sobeckými činy zničil. A přesto mu Pembrooke před třemi měsíci poslal krátký vzkaz, v němž mu vyjádřil soustrast s úmrtím bratra. Toho vzkazu si Paul nesmírně vážil. Měl ho stále na stole jako připomínku všeho, co ztratil, ale zároveň jako příslib do budoucna. Pokud si Pembrooke byl ochoten dát práci s posláním vzkazu, pak jejich přátelství možná ještě nebylo úplně ztraceno. Možná by se mohli usmířit.

„Nejsem jediný, kdo si všiml, jak moc se snažíte seznámit s procesy nadcházejícího zasedání parlamentu v příštím roce,“ prohodil Langham. „Vypovídá to o vašem zájmu o věc. Lord Kenton vám prý chce nabídnout křeslo v jednom ze svých výborů. Pokud byste o to stál, mohl bych se u něj přimluvit.“

„Moc si vaší pomoci vážím. Nevím, jak vám tu laskavost kdy oplatím.“ Paul sklopil zrak ke svému malíčku, na kterém jako oheň planul veliký rubín jeho rodového prstenu. Nosil ho každý vévoda ze Southartu od chvíle, co ho prvnímu vévodovi věnoval Vilém III. jako poděkování za udatnost. Pro Paula nešlo o symbol jeho otce, ale celé rodiny. Měl patřit Robbiemu, a teď ho místo něj nosil Paul. A už proto pro něj tolik znamenal. „Bez vašich rad a vedení bych se tak daleko nedostal.“

Vévoda mávl rukou, jako by o nic nešlo. A přitom se k Paulovi zachoval vskutku velkoryse. Obzvlášť vzhledem k tomu, že Paul před lety zrušil svatbu s jeho neteří přímo v den zásnubního plesu.

Vzpomínky na ten den ho stále trápily. Byl tehdy tak zoufalý. Prohrál v kartách spoustu peněz a bezhlavě hrál dál v naději, že je získá zpět. Pembrooke ho tehdy zachránil, ale na oplátku za odkoupení jeho dluhů po něm chtěl, aby Paul zrušil zasnoubení s lady Claire Cavenshamovou, Langhamovou neteří. Pembrooke se domníval, že kvůli své hráčské minulosti není Paul pro vévodovu neteř dost dobrý. Což, jak si Paul musel zpětně ke své nechuti přiznat, byla vlastně pravda. Pembrookovy podmínky přijal, zásnuby zrušil v den plesu a na následky vůbec nemyslel. Pembrooke si pak Claire do týdne vzal sám, aby ji „zachránil“ před pomluvami. A teď z ní byla markýza z Pembrooku.

„Langhame,“ odkašlal si ve snaze získat trochu času a zvolit správná slova, „opravdu mě moc mrzí, jak jsem se k vaší neteři zachoval.“

Vévoda se pomalu předklonil a provrtal Paula pronikavým pohledem. Jak vteřiny ubíhaly, předchozí uvolněnou atmosféru vystřídalo napětí. Konečně se Langham znovu opřel. „Co se stalo, stalo se, minulost už nezměníme. Teď byste se měl soustředit na současnost a budoucnost. Právě ty totiž rozhodnou o tom, jak naložíte s titulem vévody ze Southartu.“

Paul přikývl. „To je jedna z věcí, které jsem s vámi chtěl probrat. Zakládám novou nadaci, nemocnici, která se bude specializovat na léčbu revmatické horečky. Na počest mého bratra Robbieho. Bude to místo pro pacienty, kteří nemají jinou alternativu léčby, a snad poskytne odborníkům taky dostatek příležitostí k dalšímu výzkumu v této oblasti.“

Vévoda se pousmál a v modrých očích se mu pochvalně zablesklo. „To je šlechetný záměr. Měl byste se do toho opřít.“

„Mám to v úmyslu,“ přikývl Paul upřímně. Chtěl to udělat už pár let, od chvíle, kdy Robbieho ta nemoc zchvátila.

„Jak můžu pomoct?“ zeptal se vévoda.

„Uložil jsem svým právním zástupcům, aby vyhledali vhodné místo. A doufal jsem, že byste přijal pozvání na benefiční večer, který budu pořádat za pár měsíců –“ Než mohl myšlenku dokončit, objevili se ve dveřích Pembrooke a Nicholas, hrabě ze Somertonu. Zatímco Pembrooke se oženil s vévodovou neteří, Somerton si vzal jeho dceru, lady Emmu Cavenshamovou, nynější hraběnku ze Somertonu.

„Pojďte dál, pánové,“ zavolal na ně od stolu vévoda. „Zrovna tu se Southartem probíráme jeho plány na otevření nemocnice na počest jeho zesnulého bratra. Vynikající nápad, nemyslíte?“

Paul vstal a kývl jim na pozdrav.

Somerton mu kývnutí oplatil, byť poněkud stroze, zato Pembrooke viditelně strnul a zíral na něj jako na vetřelce.

„Je to úctyhodný počin,“ promluvil konečně, „nicméně je k němu zapotřebí odhodlání, tvrdá práce a výdrž. Vlastnosti, které tobě vždycky chyběly. Leda bys je získal v posledních letech.“ Arogantně povytáhl obočí a v místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho.

„To stačí, Pembrooku,“ zavrtěl hlavou Somerton.

„Jak vidím, vše je při starém.“ Vévoda si povzdechl a poklepal prsty o desku stolu. „Možná byste se vy dva mohli zapojit a probrat to s námi.“

V tu chvíli do pracovny dorazily i Somertonova žena a lady Daphne, zaklesnuté pažemi a s úsměvy na rtech. Obě byly přitažlivé, ale Paul okamžitě sklouzl pohledem k Daphne. Vyrostla do neuvěřitelné krásy. Byla naprosto dechberoucí.

Jakmile spatřila Paula, vytřeštila oči. „Paule… tedy Vaše Milosti. Ráda tě vidím.“

Její nadšení se rozlehlo celou místností. Nemohl se neusmát. „Lady Somertonová,“ pozdravil hraběnku. „Lady Daphne, potěšení je na mé straně.“

Emma mu jen pokývla, zato Daphne se křenila od ucha k uchu. Její zářivé a nezvykle šedé oči mu připomínaly prostší časy, kdy byli všichni mladší – a všichni přátelé. Rozhodně se k sobě tehdy chovali přívětivěji.

Daphne se vysmekla přítelkyni a vykročila k Paulovi. Její vřelý pozdrav nepatrně rozptýlil napětí v jeho hrudi.

Zvedl její dlaň v rukavičce. I přes ni cítil, že se pod látkou ukrývá hebká kůže. Nemohl si pomoct, zlehka jí ruku stiskl, aby jí poděkoval za milé přivítání. „Blahopřeji. Doneslo se mi, že se tvá matka vdala za Somertonova otce. Přeji oběma mnoho štěstí.“

„Díky. Vyřídím jim to.“ S rukou stále v jeho dlani vysekla dokonalé pukrle. „Jsme z toho svazku unešení. A navíc jsme díky němu s Alexem získali nového nevlastního bratra – Somertona.“

„A on má taky nové nevlastní sourozence. Závidím mu,“ opáčil Paul. „A zároveň mám za vás všechny radost.“

„Moc mě mrzí, že jsi přišel o otce a bratra. Upřímnou soustrast.“ Stiskla mu ruku.

„Děkuji.“ Zoufale po útěše, kterou mu nabízela, toužil, a naneštěstí kvůli tomu držel její ruku o vteřinku déle, než se slušelo.

„Daphne,“ vyštěkl Pembrooke.

Vytrhla se mu, jako by se popálila, a otočila se k bratrovi. „Alexi, ani jsem si tě nevšimla.“ Na chvilku zaváhala.

I ta vteřina však stačila, aby si uvědomil, že rozkol mezi ním a Pembrookem se vztahuje i na Daphne. Bez dalšího slova se vydala k bratrovi. Napětí v místnosti narůstalo, až ho Paul nedokázal dál snést. Rozloučil se s vévodou a lordem a lady Somertonovými a pak se otočil k Pembrookovi.

Daphne s bratrem zrovna něco tiše rozebírali.

„Proč bych na něj nemohla být milá?“ mumlala. „Vévoda ho přijal.“

„Možná se z něj stal vévoda ze Southartu, ale jinak se nic nezměnilo. Přinese ti jen zklamání. Vzpomeň si, co provedl Claire,“ procedil skrz zuby Alex. „Drž se od něj dál.“

Daphne k Paulovi zalétla očima, zatímco její bratr zabředl do rozhovoru s Langhamem.

Paul cítil, jak mu do tváří stoupá horkost.

Daphne se kousla do rtu a sklopila zrak.

Oba věděli, že slyšel každé slovo.

O tři měsíce později – přesně dva dny před Štědrým dnem

Londýnské sídlo vévody ze Southartu

Paul potlačil touhu si popotáhnout manžety. Byl to nervózní zvyk, který si osvojil během let, kdy ho otec v této místnosti opakovaně káral. Zadíval se do sklenky s brandy. Byla to otcova oblíbená značka, alespoň do chvíle, kdy Paul s Robbiem vylili tři lahve a namísto brandy do nich nastražili rezavou vodu. Robbieho otec nepotrestal, zato Paul si nemohl týden sednout bez polštáře.

„Takže?“

„Takže co?“ Paul vzhlédl od sklenky do bezedných zelených očí Devana Farrise. Přijel do Londýna na vánoční svátky a taky tu měl získat nové umístění v církvi. Na Devanovi byla nejobdivuhodnější jeho výdrž. Jako jediný to s Paulem nikdy nevzdal a byl jeho posledním opravdovým přítelem. A taky to byl ten nejneobvyklejší vikář, jakého kdy v Eastonu – malé vesničce pět mil severně od Paulova panství – měli.

Jeho panství. Pořád si na to nemohl zvyknout. Před šesti měsíci jeho otec – nepochybně se zákeřným potěšením – všechny šokoval svým nečekaným skonem jen dva dny poté, co Robbie podlehl revmatické horečce, která ho sužovala od chvíle, co prodělal spálu. Robbieho smrt překvapivá nebyla, jeho stav se postupně zhoršoval už několik let, zato otcův odchod na věčnost nikdo nepředvídal. Podle lékaře se jeho srdce jednoduše zastavilo. Paul měl lepší diagnózu. Jeho otec zemřel na zlomené srdce. A v důsledku toho se Paul stal novým vévodou ze Southartu, třebaže sám sebe stále vnímal jako druhého syna, jako náhradníka – přesně tak, jak ho viděl i otec.

A možná se tak bude cítit vždycky. Prohlédl si svůj azurově modrý vlněný frak s diamantovými knoflíky a černé hedvábné kalhoty. Oblékal se jako vévoda, ale pod maskou svého postavení a bohatství byl stále stejný – muž, který v životě udělal mnoho chyb a spousty věcí litoval. Doufal, že se to otevřením nemocnice konečně změní.

„Sklátil bys novou vévodkyni z Rentonu? Sice by mohla být tvoje matka, ale je to pořád krasavice.“ Devan vstal z křesla a dolil si brandy. „Kolikrát musím ještě ten Debrettův seznam vdaných dam smetánky projít? V téhle hře jsi býval nepřekonatelný. A teď bych si i s okoralým chlebem užil víc zábavy. A mimochodem, tohle do člověka klouže jako do děvky –“

„Pro lásku boží, Farrisi. Jsi přece duchovní.“ Paul zavrtěl hlavou a uchechtl se. Jeho starý přítel ho svými skandálními poznámkami a hrou na „Koho bych sklátil?“ uměl vždycky rozesmát.

„Mám ti snad připomínat, že jsem považován za jednoho z nejzapálenějších vikářů?“ Devanův nadutý výraz vystřídala maska úslužného duchovního připraveného vyslechnout zpověď. „Měl bys vidět, jak zbožně se umím před svými ovečkami tvářit. Odrecituji pár veršů, skloním hlavu a zavřu oči. A pak odříkám modlitbu a oni mě všichni považují za tu nejsvětější bytost, co kdy kráčela po povrchu zemském.“ Zaklonil hlavu a zasmál se. „Miluji svou práci.“

Radost ve Farrisově tváři byla nakažlivá a Paul se bezděčně zakřenil taky. V ten moment přesně tohle potřeboval, pár minut bezelstné legrace s přítelem, aby zapomněl na zármutek ze ztráty rodiny.

„Kdyby jen tušili, že stejně poctivě do sebe umím klopit i whisky. Jsem hrdý na to, kolik lumpáren jsem za život provedl a že mě ani jednou nechytili,“ chvástal se Devan.

„Všechno jsem tě naučil já,“ přisadil si Paul.

„Ne, to já učil tebe… až na tu část s dámami. Nikdy nepochopím, jak jsi mohl svést hraběnku z Veltonu.“ Devan se zašklebil a oklepal, jako by právě kousl do citronu.

„Na obranu zmíněné dámy je třeba říct, že jsem si jí velice vážil.“ Paul s ní spal jen jednou, ale měl na to krásné vzpomínky. Hraběnka z Veltonu byla o dvacet let starší než on a měla Jobovu trpělivost. Jen díky ní věděl už v sedmnácti o všech možných tělesných prožitcích. Vyhlédla si ho na jedné víkendové venkovské slavnosti a pak mu laskavě předala všechno, co se o svádění za svých více než třicet let naučila. A vybaven těmito hojnými znalostmi teď Paul dokázal vzít každou ženu na cestu plnou smyslnosti, na niž nikdy nezapomněla. A na oplátku nacházel vlastní uspokojení ve vědomí, že se jeho partnerky cítí jako královny. Pozvedl sklenku na zdraví lady Veltonové a v duchu jí poděkoval za velmi smysluplně strávený čas. Doufal jen, že ani pro ni nešlo o promarněný víkend.

„Když přijde na ženy, chováš se jako prostoduchý,“ konstatoval Devan.

„Opatrně, příteli.“ Paul se opřel a zadíval se na Devana zpod přivřených víček. „Nejsem prostoduchý, ale jsem prostý muž, s prostými zálibami a cíli.“

Devan zabručel.

„Zbožňuji krásné ženy, dobré šampaňské, módní svršky a ta nejhorší hráčská doupata, jaká jen najdu.“ Paul odložil brandy a vstal zpoza honosného mahagonového stolu. Křeslo z marocké kůže zasténalo na protest jako odvržená milenka. Obešel masivní desku a vydal se k menšímu stolku, kde si nalil sklenku šampaňského. Zvedl ji do vzduchu, ale Devan zavrtěl hlavou.

„Vystačím si s tímhle,“ odpověděl vikář. „Jak to vlastně jde s hledáním nemovitosti pro tvou novou nemocnici?“

„Mí právníci našli dokonalé místo. Věřím jejich úsudku a požádal jsem je, aby majiteli učinili nabídku.“

„Aniž by sis ho prohlédl?“ Devan povytáhl obočí.

„Ano, nechci o to přijít,“ vysvětlil Paul. „Podle všeho se objevil další zájemce.“

Oba zvedli sklenky.

„Na nemocnici,“ připil Paul.

„Na nemocnici,“ přitakal Devan. „A na staré a nové přátele.“

Paul si hlasitě povzdechl. „Proč ses vydal cestou církve? Teď tě beztak pošlou do nějakého zapadákova, kde budeš celý den jen koukat na pasoucí se krávy.“

Devan naklonil hlavu a zamyslel se. „No, jako čtvrtý hraběcí syn jsem moc možností neměl. Mohl jsem se dát k armádě, ale to je příliš buržoazní. Každodenní leštění zbraní člověka rychle znudí.“ Předklonil se. „Co jiného jsem měl dělat? Povím ti tajemství, které zná jen hrstka lidí. Jako duchovní požívám značné úcty. Rodiny v mé farnosti mě v jednom kuse zvou na čaj nebo na večeři.“ Pokrčil rameny. „Můžu flirtovat s nejhezčími ženami ve městě a nikdo nehne ani brvou.“

„Vykašli se na to. Přijeď na Southart. Vévodská fara je krásná, mohl by ses usadit tam a rozhodně by ses nenudil. Koneckonců bys musel pečovat o mou hříšnou duši. To by tě mělo zabavit až do konce života.“

Devan si ho pozorně prohlédl, až se z toho Paulovi nervozitou zježily chloupky na zátylku. Z představy, že by se měl jeho přítel začít brodit přehršlí hříchů a přečinů, jichž se Paul kdy dopustil, ve snaze najít aspoň jednu dobrou vlastnost, bylo Paulovi úzko. Hledání dobra v jeho prohnilé duši by vikářovi mohlo zabrat roky, pokud ne desetiletí.

„Tomu říkám blesk z čistého nebe. Probouzejí v tobě snad Vánoce nostalgii, příteli?“ prohodil Devan.

„To sotva. Jen jsem dostal další vzkaz a směnku od otce adresované ‚Nechtěnému synovi, mému největšímu zklamání‘. Právník to dnes ráno doručil.“

„Bože,“ odfrkl si Devan. „Krutost tvého otce nezná hranic. Na kolik je ta směnka?“

„Dlužím v klubu Reynolds patnáct liber. To už je potřetí během tří týdnů. Straší mě z hrobu.“ Nevesele se zasmál. „A všechny ty směnky byly na podobně směšné částky. Proč si je nechal? Mohl jsem to splatit už před lety.“

Devan pokrčil rameny, ale nespouštěl z Paula zrak.

„Povím ti, proč si je nechal. Aby mě ponížil.“ Paul na chvíli odložil pečlivě udržovanou masku znuděného, nadutého aristokrata. Zhluboka se nadechl a pokusil se rozehnat pronikavou bolest, která se ozývala v ty nejnevhodnější chvíle. Obvykle se mu podařilo tu mizérii dlící poblíž každé jeho myšlenky a činu zkrotit. Tahle konkrétní bolest pro něj byla nepochopitelná. Neutuchající zármutek z otcovy smrti. S bratrem si byli velice blízcí, ale otec s ním vždycky jednal jako se špínou. Když Robbie zjistil, jak krutě otec Paula kvůli tomu žertíku s brandy zbil, zavřel se s ním na hodinu v pracovně.

Od toho dne už otec na Paula nikdy nevztáhl ruku.

Nicméně si našel jiné způsoby, jak ho trestat. Kdykoli přišly na přetřes Paulovy přečiny, nasadil otec znechucený výraz, jako by cítil neuvěřitelný puch, ale nemohl si zacpat nos. A svého mladšího syna mučil i po smrti. Právní zástupce zesnulého vévody Paulovi napsal, že má v držení jemu adresovaný dopis a že jakmile se vrátí z cest, osobně mu ho předá a zodpoví mu všechny případné dotazy.

Paul si často říkal, jestli otcova náhlá smrt tak krátce po Robbieho skonu nebyla nějakým záměrem shůry. Takhle už ho Paul nemohl nikdy znovu zklamat.

Možná Bůh usoudil, že si starý vévoda potřebuje od Paula a jeho vylomenin nadobro odpočinout, nebo se naopak slitoval nad Paulem a přivinul toho starého bručouna do své laskavé náruče.

Ale nejpravděpodobnější bylo to, že jeho otec jednoduše nechtěl žít ve světě, kde by zrovna Paul byl jeho jediným synem.

Dokud ještě žila jejich matka, trávila s ním a Robbiem všechen volný čas, což bylo pro vévodkyni dost neobvyklé. Když Robbie dosáhl vhodného věku, trval vévoda na tom, aby jeho dědic opustil dětský pokoj a začal se připravovat na roli vévody. Nebýt matčiny laskavé pozornosti, zůstal by Paul sám jako kůl v plotě. Jenže pouhé dva měsíce nato vévodkyně podlehla zákeřné chorobě a stejně ho nechala osamoceného.

Paul byl k neutišení, zčásti i proto, že otec jeho zármutek z matčiny smrti zcela ignoroval. Robbie se však vévodovým pokynům vzepřel a celý následující měsíc strávil s Paulem v jejich starých pokojích, aby bratříčka těžkým obdobím provedl.

A přesto přese všechno se Paulovi po stoickém, strohém vévodovi stýskalo. Chyběly mu dny, kdy neměl na práci nic jiného než otce vytočit a sledovat, jak mu brunátní a rudne obličej.

„Potřebuji tvé přátelství.“ Svíral se mu hrudník a v krku ho štípalo tak, že málem nedokázal promluvit. „Všechno to kolem pohřbu a dědictví jsem zvládl jen díky tobě,“ dodal tiše.

Devan odložil křišťálovou sklenku na stolek a přistoupil k Paulovi. Položil mu ruku na rameno a stiskl ho. „Měl jsi spoustu přátel. Tvůj problém, Milosti, je však to, že jsi všechny, co ti byli nejblíž, odehnal.“

Paul se málem udusil šampaňským. Přítelův příkrý tón ho nezaskočil, zato z pravdy v jeho slovech mu došel dech. S výjimkou vztahu s bratrem a Devanem opravdu všechny ostatní vazby zpřetrhal. Devana považoval za skutečného přítele, byť to byl vikář. Ačkoli na druhou stranu měl možná právě díky své profesi víc trpělivosti než ostatní.

„Jen se nežinýruj, já snesu všechno.“ Paul si odkašlal. „Už jsem ti říkal, že tyhle vztahy jsou nadobro pryč.“

„Ne.“ Devan se ušklíbl a pak si odfrkl. „Až moc si to usnadňuješ. Musíš napravit to, co jsi zničil, jinak nikdy nenajdeš štěstí.“

„Je to beznadějné.“ Paul si znovu lokl šampaňského.

„O tom pochybuji,“ nesouhlasil Devan. „Vévoda z Langhamu byl přece ochotný podpořit tebe i projekt nemocnice.“

„A na oplátku chtěl mou podporu zákonů, co se chystá ve Sněmovně lordů předložit.“

Devan zakoulel očima. „Takhle už to zkrátka chodí. A navíc, Pembrooke se zúčastnil tvého projevu ve Sněmovně lordů před zimními prázdninami. A minulý týden se Somerton s Pembrookem v klubu White’s posadili ke stolu vedle toho, kde sis četl večerník. Něco takového by se před pěti lety nestalo.“

„Náhoda. Ani se na mě nepodívali.“ Paul zavrtěl hlavou. „A jak to vůbec víš?“

„Zmínil se o tom hrrrabě z Larrrktonu.“ Zdůrazněná er jen podtrhovala opovržení, které Devan ke svému nejstaršímu bratrovi choval. „Dokonce i duchovní se musí sem tam ukázat doma a zpovídat se ze svých přestupků. Larkton mě chtěl pokárat za to, že si odmítám vzít rozkošnou slečnu Barbaru Overfieldovou.“

Paul tiše hvízdl. „Tvůj bratr má dobrý vkus. Je to jedna z nejbohatších dědiček, a ve věku na vdávání. Když jsou teď Cavenshamovy dědičky zabrané, moc vhodných úlovků nezbývá.“

„Možná mě budeš považovat za staromódního, ale podle mě by mezi mužem a ženou měla být alespoň nějaká přitažlivost. Ta žába nezavře pusu. Jeden druhého bychom nepustili ke slovu.“ Devan se vrátil pro svou sklenku s brandy a posadil se k malému ebenovému stolku před krbem, na jehož desce byla vyřezaná šachovnice. „A navíc se mýlíš. Pokud rozšíříš rodinné vazby o vyženěné příbuzné, pak tu máme novou Cavenshamovu dědičku. Vzpomínáš na lady Daphne Hallworthovou?“

„Jen matně.“ Lháři. Ovšemže si na ni vzpomínal. V mládí s ní strávil spoustu času. Například ji učil hrát šachy a karty. Promnul si jizvičku na tváři, která mu zůstala po útoku vzteklé straky. Daphne ho toho dne považovala za šlechetného zachránce, což stále patřilo k jeho nejmilejším vzpomínkám. To bylo naposledy, co o něm kdokoli smýšlel takhle v dobrém. Při pohledu na nefalšované štěstí v její tváři, když ho spatřila v pracovně u vévody z Langhamu, se Paul cítil nepřemožitelný – skoro jako rytíř na bílém koni –, dokud se nestala svědkem jeho ponížení.

„Tak to ti musím osvěžit paměť, příteli,“ spustil Devan. „Je to švagrová lady Pembrookové a čerstvá nevlastní švagrová lady Somertonové, které byly obě za svobodna Cavenshamové. Lady Daphne nedávno přišla k pěknému jmění – po tetě z matčiny strany zdědila nějakých pětačtyřicet nebo padesát tisíc liber, pokud se Půlnoční hlasatel nemýlí.“

„Slyšel jsem.“ Paul zvedl sklenku a vyklopil do sebe zbytek šampaňského.

„Je to kráska se slušným jměním a stejně velkým věnem.“ Devan si uspořádal figurky na šachovnici a pokračoval. „Párkrát jsem se s ní už na akcích smetánky setkal, ale po oficiálním zahájení sezóny, pokud budu tou dobou stále v Londýně, se s ní hodlám seznámit lépe.“

Paul cítil, jak se mu kroutí vnitřnosti. Přítelovo smělé prohlášení v něm vzbudilo prudkou nelibost. Oba věděli, jak moc se chce Devan od svého bratra finančně osvobodit, ale ten zbožný zmetek nebyl hoden toho, aby se dotkl jediného obsidiánového pramene vlasů na její hlavě.

A že to říkal zrovna Paul.

Tiše si povzdechl. Sám usiloval o lady Claire Cavenshamovou a lady Emmu Cavenshamovou, a to jen proto, aby potěšil otce. Vévoda si přál, aby se jeden z jeho synů mezi Cavenshamovy přiženil a Southartská a Langhamská vévodství se tak provázala. Kvůli Robbieho nemoci připadla ona povinnost na Paula. Jenže ten krutě selhal. Lady Claire hrubě urazil, když tak nevybíravě zrušil jejich zasnoubení, a lady Emma, dcera současného vévody z Langhamu, ho potom bryskně odmítla. Jeho nešťastné pokusy o dvoření byly vodou na mlýn londýnských klepen po celé měsíce. Nemluvě o tom, jak díky nim zbohatl Martin Richmond, vydavatel Půlnočního hlasatele.

„Vidím, jak ti jiskří v očích.“ Devan mávl na Paula, aby se k němu u šachovnice připojil. „Ale než začneš v tom svém vévodském mozku spřádat zákeřné plány, měl by sis připravit půdu. Pembrooke a Somerton by z tebe teď nadšení nebyli, jenže to se může změnit. Nejdřív se s nimi usmiř, a teprve pak dumej nad tím, jak mi krásnou lady Daphne vyfouknout.“

Paul podrážděně zaskřípěl zuby, až mu zacukal sval na tváři. „Slyšíš trávu růst.“

„Za celé ty roky, co hrajeme ‚Sklátil bys?‘ jsi vévodkyni z Langhamu, markýzu z Pembrooku, novou vévodkyni z Rentonu, hraběnku Somertonovou, markýzu McCalpinovou i všechny její rozkošné sestry řadil do sloupečku ‚s radostí‘. Dokonce jsi byl ochoten riskovat můj hněv a vedle královny jsi přidal do sloupečku ‚ze slušnosti‘ i mou matku a sestru.“ Devan přimhouřil oči. „Ale jméno lady Daphne nepadlo ani jednou. Náhoda? Nemyslím si.“

„Myslel jsem, že se ta hra týká jen vdaných žen.“ Devan ho provrtal pohledem, až si Paul neklidně přešlápl. „Lady Daphne je mladá dívka.“

„V jaké jeskyni ses schovával? Šušká se, že bude permanentně na ocet. Vždyť je jí už pětadvacet. Prý jí žádný nápadník není dost dobrý. Drží se stranou a na každém večírku si najde to nejvyšší bidýlko, odkud může ostatní jen sledovat. Jako by někoho hledala.“ Nepatrně zavrtěl hlavou. „Zkusím štěstí, třeba se mi ji podaří vytrhnout z hnízda. Podle mě není ani příliš mladá, ani příliš stará. Jak by moudře řekla Zlatovláska, je tak akorát, v ideálním věku na vdávání, Milosti,“ dodal Devan posměšně a pokračoval v rozmisťování figurek na šachovnici.

„Proč myslíš, že bych o ni měl mít zájem?“ Paul si oprášil neexistující smítko z rukávu a upravil si manžety. Zase ten nervózní tik. Rozezleně se kousl do tváře.

„Tvoje odpověď jen potvrzuje moje domněnky,“ opáčil Devan.

Paul si nadhodil cípy drahého fraku a posadil se. „Pembrooke by mě zabil, kdybych se na ni jen podíval.“

„Bílé, nebo černé?“ Příjemné ťukání mramorových figurek o šachovnici utichlo, když je Devan všechny rozmístil.

„Černé. V mé domácnosti táhne černý jako první. Ladí to s mou osobností.“

„Jak si přeješ, Milosti,“ popíchl ho Devan.

V místnosti se rozhostilo ticho přerušované pouze praskáním ohně v krbu. Několik tahů mlčeli a pak vikář zvedl hlavu a pozorně se na Paula zadíval. „Přemýšlel už jsi o tom, jak dodržíš sliby, co jsi bratrovi dal?“

Robbie na smrtelné posteli Paula prosil, aby si dal život do pořádku a stal se vévodou, jakého by on a jejich otec schvalovali. Paul si promnul tvář v marném pokusu zbavit se smutku a vzpomínek. Robbie v něj jako jediný věřil, jako jediný byl přesvědčený o tom, že je v Paulovi spousta dobra.

Těžko říct, jestli tomu teď ještě někdo věřil.

Dokonce i Paul o sobě pochyboval.

Devan se podíval z okna do temné noci.

„Hledáš božskou inspiraci?“ zeptal se Paul.

„Ne, Bůh se do podobných záležitostí nemíchá. Musíš se spasit sám. Tvoje nemocnice a budování spojenectví ve Sněmovně lordů jsou vynikající začátek. Ale nikdy nevíš, co přinese budoucnost. Možná se objeví nějaká žena, která tě dočista uchvátí?“ Devan se k němu konečně znovu otočil. „Příteli, žena, která by tě podporovala, by ti poskytla spoustu dalších důvodů k tomu, abys napravil staré křivdy.“

Paul dvakrát poklepal na vršek černé královny. „Možná jsi měl se slečnou Barbarou Overfieldovou pravdu.“

Devan vykulil oči. „Snad si nemyslíš, že teď narážím na ni.“

„Tak to nemyslím. Ale copak jsi neříkal, že byste jeden druhého nepustili ke slovu?“ S předstíranou frustrací si hluboce povzdechl. „Snažím se ti naznačit, že nevíš, kdy sklapnout.“

Zatímco Devan lovil z hlavy přijatelně břitkou odpověď, zamyslel se Paul nad tím, proč by měl manželství prozatím odložit. Zaprvé musel dohrát tu trapnou hru svého otce, který ho ze záhrobí nutil pobíhat po Londýně a splácet staré hráčské dluhy. Zadruhé měl spoustu práce s panstvím a se Sněmovnou lordů. A zatřetí, a to bylo nejdůležitější, se nesměl nechat ničím rozptylovat, pokud měl obnovit vazby, které v minulosti zpřetrhal.

Daphne Hallworthová byla poslední žena na světě, kterou by považoval za vhodnou nevěstu.

Její rodina ho nenáviděla.

Kapitola druhá

Následujícího dne

Londýnské sídlo markýze z Pembrooku

„Neeee, Truesdale!“ Kvílení lady Margaret mělo proklatě blízko k řevu, z něhož by jednomu ztuhla krev v žilách. I fúrie by se před zvukem, co se linul z Margaretiných úst, někam v hrůze schovala.

Daphne se zarazila uprostřed kroku.

Pronikavý výkřik se domem nesl jako ozvěna a s každým opakováním se zdálo, jako by byl hlasitější.

Randál, který působilo služebnictvo, když se snažilo co nejrychleji připravit domácnost k odjezdu, rázem utichl.

Lady Margaret si nikoho nevšímala. Měla oči jen pro své dvojče. Prudce bratra strčila do prsou. „Nech toho,“ vřískla. „Ať se ten tvůj smradlavý mops k Minervě nepřibližuje.“

Lord Truesdale Margaret oplatil stejnou mincí a taky do ní strčil. „Maggie, Percival tady byl první. Minerva tu nemá co dělat.“

„Neříkej mi Maggie. Nesnáším to,“ zakvílela znovu Margaret a udělala to jediné, co mohla čtyřapůlletá holčička v dané situaci udělat.

Rozhodně to bude jiné.

Table of Contents

Poděkování

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá