Přeložila Marcela Nejedlá

WILDFIRE

Copyright © 2023. WILDFIRE by Hannah Grace

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2024

ISBN 978-80-249-5619-0

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Epilog

Poděkování

Mému mladšímu já, které u něj
chtělo být na prvním místě.

Playlist

SPARKS FLY (TAYLOR’S VERSION) | TAYLOR SWIFT 4:20

WILDFIRE | SEAFRET 3:43

MOONLIGHT | ARIANA GRANDE 3:22

ALONE WITH YOU | ALINA BARAZ 3:45

CHRONICALLY CAUTIOUS | BRADEN BALES 1:59

BEST PART (FEAT. H.E.R.) | DANIEL CAESAR 3:29

SWEAT | ZAYN 3:52

NAKED — BONUS TRACK | ELLA MAI 3:17

LATE NIGHT TALKING | HARRY STYLES 2:57

HARD TO LOVE | BLACKPINK 2:42

PEACE | TAYLOR SWIFT 3:53

YOU | MILEY CYRUS 2:59

NONSENSE | SABRINA CARPENTER 2:43

SLEEPING WITH MY FRIENDS | GAYLE 2:48

PRETTY PLEASE | DUA LIPA 3:14

DID YOU KNOW THAT THERE’S A

TUNNEL UNDER OCEAN BLVD | LANA DEL RAY 4:44

WHILE WE’RE YOUNG | JHENÉ AIKO 3:56

BIGGEST FAN | MADDIE ZAHM 3:01

THE ONLY EXCEPTION | PARAMORE 4:27

EVERYTHING | LABRINTH 2:15

„Milovat je planout,
hořet plamenem.“

- Marianne Dashwoodová,
Rozum a cit (1995)

Kapitola první

RUSS

Henryho oči se do mě vpalovaly přes celý obývák. „Tvoje léto bude stát za prd.“

Okamžitě se ozvalo pochechtávání mých spoluhráčů, nejhlasitější od Mattieho, Bobbyho a Krise, kteří už mi řekli něco podobného, když jsem jim oznámil, že letos v létě se k nim v Miami nepřipojím.

„Inspirující slova, Turnere,“ houknul jsem na svého naprosto nevzrušeného spolubydlícího. „Měl by ses vážně stát motivačním řečníkem.“

„Budeš litovat, žes mě neposlechl, až budeš příští týden pěkně makat a věnovat se stmelovacím aktivitám při zaškolování personálu,“ pokračoval. Listoval při tom brožurou Honey Acres a krabatil čelo tím víc, čím dál se dostával. „Co znamená noční služba?“

„Musím dvakrát týdně spát v pokoji hned vedle chatky dětí pro případ, že by něco potřebovaly,“ odpověděl jsem ledabyle a díval se, jak zděšeně vykulil oči. „Zbylé dny budu spát ve vlastní chatce.“

„Za mě by to bylo jasné ne,“ vzdychl a odhodil brožurku zpátky na stolek. „Ale hodně štěstí.“

„Mohlo by to být horší,“ poznamenal Robbie z opačné strany obýváku. „Mohl by ses tohle léto stěhovat do Kanady.“

Nate hlasitě zasténal, schoval obličej do vlasů své přítelkyně a zabořil se ještě hlouběji do křesla, ve kterém společně seděli. „Jdi do prdele se zasranou Kanadou.“

„Za to si můžeš sám,“ zamumlala Stassie dost hlasitě na to, abychom to slyšeli všichni. „A přestaň fňukat. Nate, vždyť ty přece chceš hrát za Vancouver.“

„Radši bych se stěhoval do Kanady než se devět týdnů starat o dvacet dětí.“ Podle upřímného znechucení v Henryho obličeji by si leckdo mohl myslet, že hodlám pracovat na jatkách, ne že strávím léto jako vedoucí na táboře. „Tohle jsi fakt moc dobře nepromyslel, Callaghane.“

Ale promyslel.

Hlavní klientelou Honey Acres jsou velmi zaměstnaní a bohatí rodiče, kteří potřebují, aby jim někdo přes prázdniny zabavil děti, zatímco oni pracují. Je to, zaplaťpánbu, drahé jak čert, což znamená, že zařízení je lepší než v jakémkoli jiném táboře, na který jsem se díval. A vzhledem k tomu, že ta práce znamená starat se o větší počet dětí, je dobře placená a nabízí větší počet volných dní. Je mi jasné, že je to luxus, o kterém si vedoucí na jiných táborech můžou nechat zdát.

Kris a Bobby mi navrhli, abych se přihlásil, když jsem odmítl jejich nabídku na prázdniny a vysvětlil jim, že potřebuju práci. Byli v Honey Acres před deseti lety a přísahali, že to je nejlepší tábor v Kalifornii, a já byl ochotný se přihlásit kamkoli. Byl jsem na tom špatně s penězi, protože bar, ve kterém jsem pracoval, zavřeli poldové. Bohužel ho dostihla jeho pověst – prý tam probíhají podezřelé aktivity a nalévá se tam studentům, kteří nesplňují věkový limit. Zatím se nezdálo, že by v dohledné době znovu otevřel.

Takže i když si Henry myslel, že mi přeskočilo, druhou možností bylo poflakovat se po Maple Hills, bez práce a setrvale pod nátlakem mojí mámy, abych za ní přijel.

Bylo to hodně snadné rozhodování.

„Chápu správně, Hene, že se mnou teda pořád ještě nechceš jet?“ dloubnul jsem si do něj.

„Pořád ještě ne, díky. Ale až budeš potřebovat nějaký naléhavý důvod, proč odjet, dej mi vědět. Zavolám tam a něco si vymyslím.“

JJ se k Henrymu zezadu naklonil a strčil do něj ramenem. „Jediná naléhavá záležitost, kterou v dalších dvou letech budeš mít, kapitáne, bude topit se v přílišném množství b…“

„JJi!“ vypískla Stassie a utnula ho.

„Nevím, na co myslíš,“ uculil se. „Chtěl jsem říct barvy.“

Stassie na něj zakoulela očima a ukázala mu prostředníček. Poslal jí vzdušný polibek. Položila ruku, podívala se na mě a mile se usmála. „Určitě si to užiješ, Henryho si nevšímej. Ale budeš nám tady chybět.“

„Vždyť ty už tady ani nebydlíš,“ povytáhl obočí Mattie.

„Ty jsi tady nebydlel nikdy!“ opáčila a spustila tak hádku o to, kdo v tomhle domě tráví víc času.

I když jsem byl vděčný, že mám na léto práci, trochu mě štvalo, že odjíždím, když jsem se právě nastěhoval k Henrymu a Robbiemu. A samozřejmě i k našim neoficiálním spolubydlícím Mattiemu, Bobbymu a Krisovi, kteří se jako zázrakem zjevili, kdykoli padla zmínka o jídle.

Bylo zvláštní mít vlastní pokoj po tom, co jsem dva roky bydlel vždycky s někým v domě bratrstva, a předtím s mým bratrem Ethanem, ale už teď jsem tu mnohem šťastnější.

Kromě toho zjevného, jako že mám svůj prostor a bydlím s lidmi, které mám rád, bylo příjemné nemuset složitě strategicky plánovat, kdy je nebo není vhodné si přivést nějakou holku. Henry si ale neodpustil upozornění, že po tom, co bydlí šest měsíců vedle Natea a Stassie, může s naprostou jistotou potvrdit, že stěny našeho příbytku nejsou zvukotěsné.

„Budete se vy dva hádat celé odpoledne, nebo se můžeme začít chystat na party?“ překřikl Robbie Stassiino a Mattieho hašteření.

Dnes večer jsme pořádali rozlučku s absolventy aneb „sbohem a šáteček“, jak to nazýval Robbie. Zůstával v Maple Hills na postgraduál a byl rád, že si podrží svůj titul organizátora večírků.

To ovšem neznamenalo, že by byl někdo zvlášť nadšený z toho, že bude připravovat dům na hordu studentů Maple Hills, která se na nás během několika hodin vrhne. Vím, že to pro kluky je něco jako konec jedné éry; byli spolu každý den čtyři roky a to je dlouhá doba. Pro Natea a Robbieho dokonce víc; ještě nikdy ani nebydleli v různých městech, natož v jiných zemích.

Pro mě to znamenalo nový začátek. Po nástupu do školy jsem se připojil k bratrstvu, protože jsem chtěl rodinu, která mě nezklame tak, jako mě zklamala ta skutečná. Myslel jsem, že členové bratrstva tady jsou pro ostatní v dobrém i špatném, že budu konečně mít lidi, na které se můžu spolehnout, ale nestalo se to. I tak jsem tomu dal čas, myslel jsem, že zkrátka chvíli trvá, než si člověk připadá jako v rodině. Svou chybu jsem pochopil, když se na začátku roku strhlo to všechno kolem stadionu a jediní lidé, kteří při mně tehdy stáli, byli teď v téhle místnosti.

Byly to nejstrašnější chvíle mého života, což je hodně výmluvné, ale snažil jsem se nedávat najevo, jak trapně mi je. Pak se mě jednoho dne Henry zeptal, jestli jsem v pohodě, a já přitakal. Čekal jsem konec debaty, ale řekl mi, že ví, že lžu, a prý se vrátí, až budu připravený o tom mluvit. Každý týden jsme vedli stejný rozhovor, až jsem na něj narazil o zimních prázdninách.

Zkusil jsem jet domů, ale stačilo dvacet čtyři hodin nesouvislého blábolení mého otce, opilého po prohře v kasinu, a matčiny téměř dokonalé neschopnosti přimět ho k odpovědnosti za jeho činy, a byl jsem na cestě zpátky do kampusu. Henry se chystal do hokejového domu pro svoje malířské potřeby, a když mě uviděl, zeptal se, jestli jsem v pohodě, a já poprvé odpověděl, že ne.

Po tolika letech, kdy jsem se příliš styděl nebo byl příliš naštvaný na tátu a jeho problém s gamblerstvím, než abych to někomu řekl, se to ze mě najednou všechno valilo jak zvratky. Ani trenér Faulkner, ani Nate nevěděli úplně všechno o mém životě doma, ale na Henryho jsem to vybalil celé.

Stál tam, plátno pod rukou a poslouchal.

Když jsem skončil, měl jsem pocit, jako by se mi z ramen odvalila tuna cihel. Henry se mě zeptal, jestli bych si dal křidýlka z Kenny’s a chtěl přes prázdniny zůstat s ním. Nekladl otázky, neudílel rady, nesoudil mě. To byl důvod, proč jsem okamžitě řekl ano, když mi navrhl, jestli nechci bydlet s ním a Robbiem.

V místnosti zavládl chaos, jako vždycky, když jsme všichni pohromadě, překrývalo se několik konverzací a lidi se různě překřikovali. Leckdo si myslí, že jsem tichý, protože jsem plachý, ale není to tak. Nemyslím si ani, že jsem nějak moc tichý, jen to tak vypadá mezi ostatními, kteří jsou hrozně hluční. Na rozdíl od svých spoluhráčů radši jen sedím a poslouchám, než aby mě všichni sledovali. Být centrem pozornosti znamená příliš mnoho tlaku, příliš příležitostí všechno podělat. Jsem mnohem spokojenější jako pozorovatel, sleduju věci zvenčí.

Došel jsem do kuchyně a vzal si z lednice vodu, a když jsem za sebou někoho vycítil, vytáhl jsem rovnou druhou.

„Jsi připravený na svou první oficiální party?“ zeptal se JJ a vzal si ode mě vodu.

Opřeli jsme se o pult a dívali se do obýváku. „Myslím, že jo. Jediné pravidlo zní nenaštvat Robbieho, je to tak?“

JJ se uchechtl a odšrouboval víčko lahve. „Náhodou je to moje nejmilejší zábava, ale záleží taky na tom, jak moc chceš být příští rok úspěšný.“

„Myslím, že se budu radši držet zpátky.“

„Už se tu cítíš jako doma?“ zeptal se JJ a napil se.

Strávil jsem v uplynulých týdnech s JJem poměrně dost času a zjistil jsem, že pod tím vtipálkem je hodně laskavá osoba. Po tom, co jsem před několika měsíci použil svoje úspory na nákup staré dodávky, jsem se stal neoficiálním stěhovákem pro nejrůznější krabice všech kluků. Bylo hezké cítit se užitečný, takže mi to nevadilo, dokud si Lola nezačala dělat starosti, že by se její věci mohly náhodně ocitnout mezi těmi, které se budou s Natem přesouvat do Vancouveru, a nakreslila pinďoury na všechny krabice, které nebyly její nebo Stassiiny.

Stěhoval jsem JJe do nového bytu v San José s nákladní plošinou plnou takhle ozdobených krabic, ostatní řidiči na nás vrhali hodně pobavené pohledy. Když s někým trčíte v uzavřeném prostoru deset hodin, hodně se toho o něm dozvíte. Ironické bylo, že JJ vtipkoval, že sám na sebe jsem prakticky nic neprozradil.

„Dostávám se do toho,“ připustil jsem. „Velká změna po tom, na co jsem zvyklý.“

„Pamatuj, patříš sem. Všichni tě tu chtějí, slyšíš mě?“ pronesl tiše.

Nikdy jsem se nikomu z kluků nesvěřil se svými nejistotami, ale JJ nějak věděl, že se držím stranou. Jednou jsem poznamenal, že je vnímavý, a on odpověděl, že je to proto, že je Štír. Ať už to znamená cokoli.

Ale stejně jsem to ocenil a poprvé po dlouhé době jsem se cítil pochopený. Bylo divné to přijmout, protože jsem dlouho nechápal sám sebe.

„Slyším,“ kývl jsem. Plácnul mě po rameni a pak zamířil zpátky ke svému místu v obýváku. Pomalu jsem šel taky a složil jsem se do křesla vedle Henryho.

Robbie krátce tlesknul, čímž v nás vyvolal hokejový instinkt – okamžitě jsme mu věnovali všechnu pozornost jako dobře vycvičení psi.

„Takovej malej Faulkner. Kristepane,“ zavrčel Nate a nespokojeně se zavrtěl v křesle.

„Víte, že sebou teď během potlesku trhám,“ dodal Bobby. „Myslím, že to je reakce na trauma.“

„Já to tlesknutí slýchám, když jsem sám,“ pronesl Mattie a solidárně kývnul.

„Ne,“ uchechtl se Joe. „To slyšíš Krise vedle v pokoji. Pleská jí na tváře, ale jen jednou.“

Robbie něco neslyšně syknul, ale Kris mrsknul po Joeovi polštář z pohovky. Ten ho chytil a hodil ho po něm zpátky, zmatek přetrvával.

„Kde byly tyhle obranné schopnosti, když jsi hrál hokej, Joe?“ zeptal se Henry a vyvedl ho tak z rovnováhy dost dlouho na to, aby ho jeden z Krisových polštářů zasáhl přímo do obličeje.

„Prokristapána,“ zavrčel Robbie. „Tenhle večírek se nikdy nebude konat, jestli jeden z vás šašků skončí s otřesem mozku. No tak, ještě naposled.“

V místnosti se rozhostilo ticho, když se všichni neochotně uklidnili, aby si od Robbieho vyslechli, co mají dělat, a nastala chvíle rozpaků, když, jak jsem si myslel, všem došlo, že tohle je poslední večírek, který kluci v tomhle domě pořádají.

Ztratil jsem se ve svých myšlenkách, když se najednou JJ rozesmál a začal pokřikovat: „Pět babek! Všichni mi dlužíte pět babek!“

„Cože?“

„Stas brečí!“ Objal ji a políbil na spánek. „A ještě předtím, než měla nějaký alkohol! Jsem vítěz!“

Stassie si hřbetem ruky otřela slzy a zmateně se rozhlédla kolem. „Vy jste si na mě vsadili?“

Kluci sahali do peněženek a vytahovali bankovky. Mattie pokrčil rameny a plácnul bankovky do nedočkavé JJovy dlaně. „Technicky vzato jsme vsadili na tvoje slzy.“

„To je neuvěřitelné. Nate, ty jsi vě…“ obrátila se ke svému příteli, který diskrétně vytahoval bankovku z kapsy. „Ty seš takovej mizera! Všichni jste mizerové.“

Nate podal JJovi svou pětidolarovku, pevně dívku objal a láskyplně ji políbil na tvář. „Ani ses nepokusila vydržet. Za ty prachy jsem ti mohl koupit kuřecí křidýlka.“

„To je neuvěřitelné. A tak smutné. Vždyť vy jdete každý jinam a je tady taková atmosféra.“

„Když ti řeknu, že Russ si nevsadil na to, že dneska budeš plakat, bude ti líp?“

Uslzenýma očima se na mě podívala a usmála se. „Díky, Koblížku. Škrtám tě ze svého seznamu hajzlů.“

Kývnul jsem a nechal ji v tom, že jsem si myslel, že nebude plakat – i když jsem věděl, že bude – místo abych přiznal, že je to proto, že se nesázím.

„Promiňte,“ ozval se Henry. „Ani já si nevsadil.“

Henry také věděl, že bude plakat, ale rozhodl se, že nebude sázet ze solidarity. JJ ještě počítal bankovky, když se přihrnula Lola s taškou červených kelímků. Rozhlédla se kolem a zasténala: „Ona brečela, co?“

„Jo,“ odpověděla jí celá místnost.

„Do háje, Anastasio.“ Lola hodila tašky Robbiemu na klín a shýbla se, aby ho políbila, pak sáhla do kabelky a vytáhla pár bankovek. „To je naposled, co jsi dostal moje prachy, Johale.“

„Dokud mě nevyrazej z hokeje a nevydám se cestou svého životního poslání,“ opáčil JJ. „Naval to sem.“

„Jasně.“

„Když teď všichni zaplatili dluhy, mohli bysme, prosím, začít s tou pitomou show?“ zasténal Robbie.

Znovu nastalo ticho, moji spoluhráči opět pomysleli na to samé. Nate si odkašlal a kývnul. „Naposled.“

Podivnou atmosféru narušila Lola, která se rozesmála. „Dobrá, Alexandere Hamiltone. A já jsem prý ta dramatická, kristepane. Jste pěkná hromada hysterek.“

Kapitola druhá

Aurora

Neměla bych tu teď být, ale něco na basketbalistech narušuje mou schopnost sebeovládání.

Řekla jsem, že nepůjdu, a Emilia už na mě čeká v hokejovém domě, takže nevím, proč jsem se nechala Ryanem zatraceným Rothwellem přesvědčit, abych upustila od svého plánu a stavila se. Co to na těch vysokých, svalnatých mužích, kteří to umí s rukama, je, že mě to oslabuje?

Je to jedna z největších záhad života. Soudě podle davu na téhle party, se na to snaží přijít polovina holek v Maple Hills. Několik hráčů týmu letos na škole končí, a tak je dnešní večer jejich posledním večírkem. S Ryanem jsme se minulý týden rozloučili čtyřikrát, a i když je skvělý, oba víme, že nezůstaneme v kontaktu. Příští měsíc ho čeká draft do NBA a já si nedělám iluze, že by mě v dohledné době zval na zápasy. Ale to mi nezabránilo v tom, abych se zastavila jen proto, že mě o to požádal, což vypovídá víc o mně než o Ryanovi.

Starala jsem se o své, probírala všechna svá životní rozhodnutí a upíjela ze sklenky na klidném místě v kuchyni, když se někdo, kdo by podle mě měl nejlíp odejít, přisunul vedle mě. Instinktivně jsem obrátila oči v sloup ve chvíli, kdy Mason Wright otevřel ústa, ale ani to mu nezabránilo v tom, aby mě obtěžoval.

Sebral mi drink z ruky – ví, že to nesnáším – a napil se. „Hledáš další oběť, Robertsová?“

Bože, jak já ho nenávidím. „Nemáš už jít spát, Wrighte?“

Přejel mi očima po těle nahoru a dolů a usmál se, až se mi zvedl žaludek. „To má být výzva?“

Naštěstí nemám problém se sebekontrolou v blízkosti tohohle konkrétního basketbalisty. „Výzva, abys šel do prdele a nechal mě na pokoji? Jo.“

Uchechtl se a představa, že ho to pobavilo, mě naštvala. Nevím, kde ten kluk bere tolik sebevědomí, ale měl by ho stáčet do lahví a prodávat. Nikdy jsem nepoznala nikoho, zvlášť ne prváka, tak arogantního, jako je tenhle kluk.

Vrátil mi pití a naklonil se o něco blíž. „Víš, že mě vzrušuje, když si hraješ, viď?“

„Já si na nic nehraju, Masone. Mě nedostaneš.“

„A to proč?“

„Kromě toho, že tě nemůžu vystát? Jsi v prváku.“

„Jsi o čtyři měsíce starší než já.“ Podrážděně nakrabatil obočí, protože nedej bože, aby dívka v jeho přítomnosti okamžitě nepadla na kolena.

„Ty. Jsi. V. Prváku,“ opakovala jsem.

Jenže on prostě nemůže uvěřit, že o něj nějaká žena nemá zájem. Částečně proto, že je velmi přitažlivý, ale hlavně proto, že je zatraceně sebevědomý. Vypadá spíš jako stereotyp rockové hvězdy než jako basketbalista. Vysoký, černé vlasy, pronikavé modré oči a světlá pleť, paže a záda mu zdobí tetování. S povzdechem jsem dopila. „Nemám ráda lidi, kteří jsou mladší než já.“

„Opatrně, princezno.“ Rukou přidusil smích, přimhouřila jsem oči. „Že by problematický vztah s otcem?“

„Jediný problém, který mám, jsi ty.“ Nejradši bych ho uškrtila, ale jak ho znám, nejspíš by to považoval za předehru. „Ale když už mluvíme o otcích, jak se má ředitel Skinner?“

Jakkoli je můj úhlavní nepřítel arogantní, má jednu slabinu: svého tátu. Nikdo neví, že jeho otec je šéfem sportu v Maple Hills, a on chce, aby to tak zůstalo, proto používá matčino dívčí příjmení. Člověk by si myslel, že když máme oba problémy s tátou, pomůže nám to se sblížit, ale s Masonem jsme si nikdy nerozuměli a přátelství se z toho časem nerozvine. Můžu s klidem říct, že vždycky budu trpělivě čekat na jeho pád.

„Je hezké vědět, že jsem tématem tvých a Ryanových intimních hovorů.“ Charakteristický úsměv okamžitě přešel do zamračení, natáhl se po nejbližší lahvi alkoholu. „Stěhuju se do Ryova pokoje, řekl ti to? Ani nezměním kód, abys věděla, jak se dostat dovnitř.“

Ten kluk neví, kdy přestat. „Hm, roztomilé. Ale vážně, Masone, mohl bys dát tátovi moje číslo? Je sexy.“ Není. „A chtěla bych dostat místo v basketovém týmu.“

„Jdi do prdele, Auroro,“ zavrčel, bouchnul lahví zpátky na pult a odkráčel směrem k zahradě.

„Opatrně, princezno!“ křikla jsem za ním. „Že by problematický vztah s otcem?“

Někdo mě zezadu objal kolem pasu, zrovna jsem se chystala k ráně, když jsem uslyšela hluboký a velmi povědomý hlas. „Jestli ho zabiješ, tak za tebe ve vězení kauci nezaplatím.“

„Řekl mi, že mám problematický vztah s tátou.“ Otočila jsem se k Ryanovi čelem, vypadal zmateně, jako by si nebyl úplně jistý, kam tenhle rozhovor směřuje. „To můžu říkat jenom já.“

Přikývnul, konečně to pochopil. „Chápu. Čím jsi ho tak šíleně naštvala?“

„Požádala jsem ho o číslo na jeho tátu, abych dostala místo v basketbalovém týmu.“

„Rory…“ Protáhl to ry na konci, takže jsem věděla, že jsem v průšvihu. „Víš, že to má být tajemství. Pod tím jeho drsňáckým chováním je to křehká květinka.“

Není moje vina, že má Mason špatný vztah s tátou. Nedělá ho to zrovna výjimečným a já nikdy nepronesla slovo protekce. „No, jestli to bylo tajemství, proč jsi mi to pověděl?“ opáčila jsem.

Sklonil se a něžně mě políbil na čelo. „Protože vím, že ho nesnášíš, a snažil jsem se ti dostat do kalhotek.“

„Hmm. Stejně bych tě tam pustila.“

Ryana Rothwella bych si pustila do kalhotek kdykoli. Vlastně jsem si Ryana Rothwella pustila do kalhotek už mockrát. Ryan je skvělý kluk, což je nejspíš důvod, proč jsem se rozhodla raději čelit Emiliině hněvu, jen abych ho mohla naposledy vidět.

Moje nároky na muže jsou tak nízké, že jsou skoro v jámách pekelných, ale Ryan je jeden z těch dobrých a naše situace kamarádů s výhodami v posledních několika měsících byla sranda.

Má tak trochu pověst vyznavače nezávazné zábavy a já jsem přesvědčená, že by ho škola měla za jeho zásluhy o ženské štěstí během těch čtyř let, co tu strávil, odměnit.

Měli by jeho památku uctít nejméně sochou v životní velikosti.

Možná se na to zeptám Masonova táty.

Vzal mě prstem za bradu, zvedl mi hlavu a vytrhnul mě tak z myšlenek. „Budeš mi chybět, Robertsová.“

Odpověď mi uvázla v krku. Stačilo by něco jako: „Taky mi budeš chybět,“ nebo dokonce prosté „děkuju“, ale nedokázala jsem to ze sebe vypravit. Nesnáším, že stačí pár láskyplných slov, prosté gesto přátelství, znamení, že chvíle, které jsme spolu strávili, pro něj něco znamenaly, a mně se zatočí hlava.

Náš vztah byl vždycky čistě fyzický. Ne že by se nesnažil mě přimět u něj zůstat, když bylo po sexu, ale slyšet, že mu budu chybět, bylo příjemné, i když měl tucet jiných dívek, kterým to mohl říkat.

Povzdechl si, skoro jako by slyšel mé splašené myšlenky, přitáhl si mě k sobě a zabořil mi obličej do vlasů. „Žárlím na chlapa, který jednou dokáže pochopit, co se ti odehrává v hlavě, když se takhle zatváříš. Přiveď ho na zápas, ať mu můžu poslat míč na hlavu.“

„Myslím, že toho se fakt bát nemusíme.“

Zasmál se mi do vlasů, pořád ještě mě nepouštěl. „Já jsem jenom mezistupeň. Jsem chlap, se kterým spíš těsně předtím, než potkáš svou životní lásku.“

„Statisticky se to stane, když prostě ošukáš všechny.“

„Věř mi, Robertsová. Měl bych rozjet systém záruky vrácení peněz. Dostaneš svůj šťastný konec.“

„Bože, Ryane. Nedojímej mě, když se chystám na hokejový večírek. Víš, že smutek mě vzrušuje.“

Stále se nepřestával smát, když jsme se neochotně pouštěli a couvli od sebe. „Jestli ještě dvakrát řekneš, že tě smutek vzrušuje, zjeví se tu Mason jako duch.“

Zakoulela jsem očima a rozhlédla se po své nemesis. Objevila jsem ho, jak znepříjemňuje život někomu jinému na druhém konci místnosti, mimo doslech. „Nemohl bys ho vzít s sebou? Bez tebe si s ním neporadím.“

Zastrčil mi vlasy za ucho. „Říkala jsi mi, že se chceš v létě změnit. Možná se vrátíš z tábora a budeš schopná ho tolerovat. Budeš mít víc zkušeností s jednáním s dětmi.“

„Řekla jsem, že chci vyrůst ze všech svých toxických sabotujících návyků. Neřekla jsem, že se změním natolik, abych přestala nesnášet Masona.“

„Možná bys měla vyměnit některé z těch současných románů za příručky seberozvoje.“

Přimhouřila jsem oči. „Získal jsi jeden titul z angličtiny a myslíš si, že jsi kvalifikovaný k doporučování četby?“

„Máš pravdu, Robertsová. Nejspíš se budu radši držet svého.“

Rozloučení viselo ve vzduchu, ale nedokázala jsem se přinutit to vyslovit. „Dáš mi vědět, jak dopadl draft, viď?“

Naposledy mě políbil na čelo a kývl. „No jasně, to si piš. Drž se dál od problémů.“

„Copak to nedělám vždycky?“

„Doslova nikdy,“ zasmál se. „To je ten problém.“

Emilia mi vyšla naproti, když jsem vystupovala z uberu, povýšeně se mračila, jak to znám a miluju. „Jdeš pozdě.“

S tím svým andělským kukučem ale není moc hrozivá. Světle hnědé kudrny měla spletené do svatozáře a špičku nosu a tváře měla ještě zarudlé od toho, jak včera usnula na zahradě a spálila se na sluníčku. Zbytek těla zůstal v normálním odstínu přízračně bílé, takže jsem moc nechápala, jak se jí podařilo obličej prostě usmažit. Něco, co teď nebudu vytahovat. „Pomohlo by, kdybych ti řekla, jak jsi krásná?“ zeptala jsem se.

Nepomohlo to, ztratila jsem ji ve chvíli, kdy jsme prošly dveřmi hokejového domu a minuly něco, co vypadalo jako lepenkové figury hokejového týmu v životní velikosti.

Navzdory jejich pověsti v celém kampusu jsme tyhle večírky obvykle nenavštěvovaly, protože Emilia dává přednost akcím, které končí před půlnocí, a já basketbalu. Z komunity LGBTQIA+ se ale zná a kamarádí s JJem, který tady bydlel. Teď míří na sever, aby se profesionálně věnoval hokeji, a ona mu slíbila, že se staví, aby se spolu rozloučili.

Takže jsem samozřejmě souhlasila, že se přidám, protože jsem skvělá kamarádka, ale také proto, že mi později cestou domů slíbila vegetariánskou pizzu. Trochu jsem se obávala, že pozdní příchod její ochotu koupit mi pizzu pokazí.

I přes davy lidí to tu na dům v kampusu zabraný hokejisty působilo zvláštně domácky. Na stěnách visely v rámečcích fotky skupinky kluků a dvou holek, polštáře na gauči nevypadaly, že by se v nich ukrývalo dost bakterií na kvalitní základ biologické války, a pokud mě oči neklamaly, někdo tu utíral prach.

Vážně vidím podtácky?

Prodírala jsem se davem, znejistělá už jen tím, že se mi nohy nelepily k podlaze, ale rozhodně žíznivá, a mířila jsem ke svému oblíbenému místu na každém večírku: do kuchyně. Obrovský ostrůvek už byl pokrytý různými poloprázdnými lahvemi od alkoholu a limonád. Přejela jsem pohledem různé skříňky a snažila se odhadnout, ve které z nich nejspíš budou skleničky. Večírek nevečírek – viděla jsem příliš mnoho dokumentů o moři, než abych používala plastové kelímky. Nejistě jsem nakoukla do jedné skříňky, ale našla jsem jen skleničky na panáky.

A to doslova.

V celé skříňce nebylo nic kromě skleniček na panáky.

Ve druhé skříňce byly misky, a když jsem se chystala zjistit, jestli je třetí skříňka ta pravá, a připadala si při tom jako Mášenka, někdo si vedle mě odkašlal. „Jsi zlodějka?“

Ohlédla jsem se s vědomím, že můj obličej má určitě barvu rajčete, a uviděla kluka, který mě právě přistihl při činu. Měřím metr sedmdesát, na jehlových podpatcích jsem ještě vyšší, ale stejně se nade mnou tyčil. Rozhodně ale nepůsobil nijak hrozivě. Z rukávů černého trička se draly bicepsy, látka mu obepínala široký hrudník, ale rysy obličeje měl jemné, na tvářích jen náznak strniště; jako by jemnost jeho tváře tak docela neodpovídala zbytku těla. Světle hnědé vlasy si sčesal z obličeje, a když jsem se na ně konečně zaměřila, safírově modré oči se na mě dívaly a vznášelo se v nich cosi nejistého, ale zaujatého.

Tohle je asi ten nejtrapnější způsob, jakým jsem se kdy seznámila se sexy klukem.

Věnovala jsem mu svůj nejnevinnější úsměv. „Je to loupež, když neopustím prostor?“ zeptala jsem se.

„Sakra, já věděl, že jsem měl studovat práva.“ Koutek úst se mu zvedl a vedle rtů se mu objevily ďolíčky, jak bojoval se smíchem. „Myslím, že loupež je, když si vezmeš něco, co ti nepatří.“

„A co když to majitel nikdy nezjistí?“

„No, pokud to majitel nikdy nezjistí, pak je to jistě jen nedbalost z jeho strany,“ odpověděl a podrbal se na zátylku. Snažila jsem se soustředit na jeho obličej, ne na ty bicepsy, ale moc mi to nešlo. „Co hledáš?“

Pokročil ke mně, ucítila jsem santalové dřevo a vanilku. Natáhl se po dveřích skříňky, které jsem pořád držela, a jemně je zavřel.

Co hledám? „Skleničky.“

„Jsou tu jen plastové, promiň.“

„Víš, kolik plastu skončí v oceánu? Nikdo, kdo tady žije, se to nedozví.“ Tohle byl nejdelší rozhovor o skleničkách, jaký jsem kdy vedla. Možná je to nejdelší konverzace, jakou kdy kdokoli vedl o skleničkách, ale přistihla jsem se, že přemýšlím, jaké další kuchyňské nádobí bych mohla vytáhnout, aby to pokračovalo.

„Takže tenhle zločin je kvůli žralokům?“

„No, nejen kvůli nim. Jde i o ryby, želvy a velryby.“

Přivřel oči, jak bojoval s úsměvem, zavrtěl hlavou. „Možná i kvůli chobotnicím. Moje dobré skutky se tím neodlišují.“

Znovu otevřel oči a jeho ruka ještě pár vteřin setrvala na dveřích skříňky, než mě obešel a zamířil ke skříňce číslo šest, otevřel ji a odhalil police s různými nesourodými skleničkami. „Po nikom to neházej, jinak se oba dostaneme do problémů.“

Vytáhla jsem se na špičky a vzala si jednu s emblémem Maple Hills a další pro Emilii, na které bylo napsáno: Moji kamarádi jeli na LA Pride a já dostal jen tuhle skleničku.

„Našel jsi to rychle. Už jsi tady někdy kradl?“ Přestaň mluvit, Auroro.

Položila jsem sklenice na pult, natáhla se pro nejbližší lahev alkoholu a nalila její obsah do toho, čemu jsem říkala moje vítězné skleničky. Ochotný neznámý se zasmál, otevřel lahev nějaké limonády a posunul ji mým směrem. Počkal, až jsem obě téměř dolila, a odpověděl: „Ne, bydlím tady.“

A sakra. Jeho slova mě zaskočila. Lahev minula okraj sklenice a pokryla pult lepkavou perlivou tekutinou. Dvojité sakra. „Promiň, promiň, promiň!“

Než stihl odpovědět, už jsem ten nepořádek otírala. „Jsem tak…“

„To neřeš,“ prohodil tiše a zarazil moje omluvy. „Je to jen limonáda. Uhni kousek, ať se nenamočíš.“

Poslechla jsem a dívala se – vytáhl dezinfekční sprej a pečlivě otřel pult, přímo uprostřed přiopilých a nedbalých lidí, kteří si dál nalévali. Když skončil, zvedl lahev s limonádou, opatrně doplnil obě sklenice a podal mi je.

„Takže ty jsi ten, kdo tady utírá prach,“ zamumlala jsem.

„Cože?“

„Nic. Děkuju ti… a ještě jednou se omlouvám.“

„Omlouváš se, že jsi porušila pravidlo nelézt do cizích skříněk, nebo že jsi zaneřádila kuchyň?“ Opřel se o linku.

Založila jsem si ruce na prsou a laškovně našpulila rty. „Nevidím žádnou ceduli.“

Tentokrát se opravdu rozesmál hlubokým, upřímným smíchem. Všimla jsem si, že si mě nenápadně prohlíží. Jeho pozornost mi rozechvěla tělo, okamžitě jsem chtěla víc. „Nepřipadáš mi jako typ ženy, která by věnovala pozornost jakémukoli zákazu.“

„A to proč?“ Byla to významná otázka. Věděla jsem to. On to taky věděl.

Věděli to i kluci, o kterých předpokládám, že jsou jeho spoluhráči, kteří postávali poblíž a snažili se poslouchat. „Být tebou, odpověď pečlivě zvažuju, máme publikum.“

Zamračil se a otočil se, než se obrátil zase ke mně, špičky uší rudé. Naši diváci se rozutekli, ale stačilo to, aby to tomuhle klukovi zničilo sebevědomí. Jeho náhlá plachost mi připadala roztomilá. Byla jsem zvyklá, že mě někdo balí, ale myslím, že přede mnou se ještě nikdo nikdy nečervenal. Chtěla jsem vědět, jaký je jeho první dojem ze mě. Chtěla jsem, aby se na mě dál díval jako před třiceti vteřinami. Chtěla jsem tak trochu zavraždit jeho kamarády.

Už jsem se ho chtěla přímo zeptat, když mi někdo položil ruku na rameno a vynořila se Emilia. „Mám hroznou žízeň.“ Podívala se na pana Ochotného a na mě a zazubila se na něj.

„Ahoj, já jsem Emilia.“

Zdvořile kývnul. „Ahoj, rád tě poznávám. Já jsem Russ.“

„Ty jsi Jaidenův Russ?“ zeptala se, vzala si pití a zakoulela očima, když si přečetla nápis na skleničce.

Russ se zatvářil skoro stydlivě. Proč je tak roztomilý? „Ehm, jo. Aspoň myslím. Myslím, že JJ nezná nikoho jiného, kdo by se jmenoval Russ.“

Znovu se podrbal na zátylku, pod lemem trička se ukázal kousek opálené kůže a můj chtivý mozek málem vypověděl službu. „Já jsem Aurora,“ vyhrkla jsem téměř agresivně.

Emilia se otočila a podívala se na mě, v obličeji se jí mísil zmatek a trocha studu nad mým chováním. Rozhodla jsem se ji ignorovat a zhluboka jsem se napila ve snaze zahnat drsnou chutí vodky pocit ponížení. Russ na mě upíral oči, znovu se mu ve tvářích udělaly ďolíčky.

Emilia si odkašlala, přinutila jsem se na ni podívat. Její pohled mi říkal, že si mě kvůli tomu později podá. „Přišla jsem ti říct, že v obýváku se začíná hrát opilá jenga, jestli se chceš přidat.“

„Opilá jenga?“

„Na některé bloky píšou výzvy,“ vysvětloval Russ. „Robbie a JJ to rádi dělají zajímavější.“

Emilia rozverně sykla. „Věděla jsem, že do toho bude nějak zapletený. Bůh ví, co je to za výzvy. Rory, uvidíme se tam?“

Přikývla jsem a Emilia odešla a nechala mě s mým novým kámošem. „Jak moc zajímavý byl náš rozhovor?“

Rty se mu znovu zavlnily, a můj bože, není důvod, abych se s někým chtěla líbat kvůli tomu, jak se mu vlní rty, ale to, jak přelétal mezi sebejistotou a nejistotou, na mě opravdu působilo.

Dlouze se napil piva, zatímco zvažoval mou otázku, a já čekala. Měla bych se spíš stydět za to, jak nestydatě mu visím očima na rtech, ale byl tak sexy a trochu nemotorný a tyhle obavy mi připadaly jako problém pro mého budoucího terapeuta.

„Co kdybys šla se mnou a zjistila to sama?“

Kapitola třetí

RUSS

„Co kdybys šla se mnou a zjistila to sama?“

V mé hlavě to znělo skvěle, jen co jsem to ale vyslovil nahlas, v duchu jsem se přikrčil. Tahle holka byla až příliš sexy, než abych pro ni byl zajímavý. Vůbec jsem netušil, jak jsem se do téhle situace dostal.

JJ si všiml, že ji sleduju, jak slídí po kuchyni, a pronesl nějakou poznámku ve stylu „jak to udělat, aby na tebe ženský letěly“, za což by si určitě zasloužil Oscara, a pak mě popostrčil směrem k ní a zašeptal, ať jí nabídnu drink.

I když se o mně nedá říct, že bych byl, alespoň co se týče holek, totálně k ničemu, rozhodně nepatřím k největším talentům. Což se projevilo tím, že námětem prvního rozhovoru, který jsem s touhle atraktivní a pro mě zcela neznámou holkou vedl ve svém domě, byla loupež. Zpravidla potřebuju trochu víc času, abych se uvolnil a cítil se dobře, což teda pro univerzitní party není zrovna ideální. Alkohol někdy pomůže překlenout propast, která se v takových chvílích mezi lidmi vytvoří, a já pak dotyčnou požádám o telefonní číslo, ale protože zase tak často nepiju, jsem následkem toho chronicky single.

Ačkoli jsem po pár drincích cítil, že mám trochu v hlavě, můj mozek se zoufale snažil najít vhodné téma konverzace, které by u ní zabralo. To se dalo pochopit, byla prostě strašně krásná. Jak jsem se k ní blížil, dokonce jsem jí ani pořádně neviděl do tváře, vnímal jsem jen její dlouhé nohy a všechny ty křivky schované pod kratinkou sukní a topem. Pak zavřela dvířka jedné skříňky a ukázala se její hlava s obličejem rámovaným hřívou blonďatých vlasů, zrudlými tvářemi a smaragdově zelenýma očima, které na mě nevinně hleděly, jako bych ji právě při něčem přistihl. Pak se ale usmála, což v životě podle všeho už udělala milionkrát, a já úplně zapomněl, že to se ženskýma moc neumím. Zapomněl jsem úplně na všechno.

Předtím jsem si slíbil, že když se mi nějaká holka bude zdát sexy, začnu do ní hned hustit, což jsem také technicky vzato dělal, i když bylo zřejmé, že má v úmyslu dát mi slušně a zdvořile košem. Usilovně jsem se snažil neztratit umělou sebedůvěru, kterou ve mně vzbudila vypitá piva, a nezhroutit se pod jejím pátravým pohledem, zatímco zvažovala mou nabídku.

Natáhla ruku a já musel bleskurychle zabránit tomu, aby mi obočí překvapením nevystřelilo vzhůru až někam k linii vlasů. „Jdi první,“ řekla.

Propletl jsem prsty s jejími, vedl ji do společné místnosti a opakoval si přitom v duchu předstírej to, dokud to nezvládneš a seš sexy hokejista a jen ty víš, že si nevěříš, jak mi to jednou poradil JJ.

Nikdy bych nečekal, že to bude fungovat, když jsem ale ruku v ruce kráčel s Aurorou ke stolku s jengou, JJ se tvářil, že s ničím jiným ani nepočítal. Dokonce tak trochu vypadal, jako by na mě byl hrdý. Snažil jsem se mít ji hezky blízko u těla a pečlivě odrážel přiopilé kluky, aby do ní nevráželi, dokud jsme nedošli ke shluku lidí u stolu v jídelně.

„Troufneš si na to?“ zeptal jsem se, nebyl jsem si jistý, jestli mluvím k ní nebo sám k sobě.

Podívala se na mě, mírně se usmála a stiskla mi ruku. „Do jak velkého průseru mě dostane jedna hra jengy?“

„Můj kámoš Joe se chystá studovat práva na Yale a toho se zeptali, co je v Kalifornii považováno za těžký zločin.“ Joe ani nevypadal překvapeně, když z mobilu přečetl příslušný seznam, Robbie a JJ už nikomu dalšímu nedovolili, aby si prohlédl, co na bloky píšou, chichotali se u toho jako malí školáci.

„O vysokoškolském duchu nic nevypovídá tolik jako složení kauce. Myslím, že už jsme oba byli v horším maléru. Pojď.“

Aurora se sebevědomě proplétala mezi lidmi, hlavu vztyčenou, vlasy se jí pohupovaly kolem nahých ramen, nepouštěla mou ruku. Netušil jsem, jak došlo k tomu, že teď vedla ona mě, mlčky jsem ji ale následoval směrem k místu mezi Stassie a Emilií.

Když jsem se ocitl v zorném poli Stassie, nadšeně na mě zamávala a poklepala prsty o desku stolu vedle sebe. „Držím ti místo, Koblížku.“

Bylo jasné, že už je opilá, protože bloky jengy a sklenice s ledem se při tom zakymácely.

„Tak jo, Godzillo,“ houkla Lola z druhé strany stolu. „Ať neshodíme věž, dokud nebudou všichni nazí. Ježíši.“

Stassie nehlasně naznačila jejda, věnovala mi přihlouplý opilý úsměv a přivinula se k Nateovi. Její pohled sklouzl krátce dolů k mým prstům propleteným s Aurořinými, pak se podívala na ni a čelist jí mírně klesla, uznale, byť neobratně vztyčila palec.

Jak mám ale za takových podmínek předstírat, že to se ženskými umím?

„Koblížku?“ opakovala Aurora, zatímco jsme se vmáčkli mezi mé kámoše. Pustila mou ruku a začala se přehrabovat v kabelce a hledala mobil. Chtěl jsem něco udělat s rukama a nestát jen tak nešikovně vedle ní, a jelikož mým nejméně oblíbeným trikem bylo právě zkontrolovat si v takovou chvíli mobil, zastrčil jsem si ruce do kapes. Sledoval jsem ji, jak projíždí esemesky a tiše u toho odfukuje, pak strčila telefon zpátky do kabelky a podívala se na mě.

„To je na hodně, hodně dlouhé vyprávění.“ Můj hodinu trvající rádoby vztah se Stassie jako by byl miliony let dávno, ani jsem si nebyl jistý, že bych dokázal popsat to zvláštní, ale pevné pouto, které nás od té chvíle spojovalo. I když tvrdí, že mé prachbídné schopnosti komunikovat jí působí bolení hlavy.

Řekni něco zajímavého, Callaghane.

Mou nic neříkající odpověď Aurora už nijak nekomentovala, otočila se na druhou stranu k Emilii. Zhluboka jsem si povzdechl a začal se věnovat kámošům. Kluci bombardovali Robbieho otázkami, viděl jsem, že je čím dál naštvanější. „Kde je Hen?“ zeptal se Robbie a zadíval se na mé spoluhráče. „To byl jeho idiotský nápad.“

„Tady jsem!“ vykřikl Henry, prodíral se k nám. V závěsu za ním šla nějaká holka s rozcuchanými vlasy.

Pokud by to bylo před tréninkem nebo zápasem a Henry by měl zpoždění, protože právě někoho ojel, Robbie by ho roztrhal na cucky. Robbie bral hry, které se hrají na party, stejně vážně jako hokej, na druhou stranu se ale zoufale snažil ukázat, že není tak úzkoprsý jako Faulkner, pokud by ho s ním někdo chtěl srovnávat.

Becky, Henryho poslední objev, mu něco pošeptala do ucha, políbila ho na tvář a pak zmizela mezi lidmi. Způsob, jakým se Henry zašklebil, dopálil Robbieho ještě víc, a to je pro každého hráče, nad kterým se vznáší Damoklův meč a kterého chce kouč poslat na lavičku náhradníků, fakt úžasné.

Robbie se přestal rozhlížet a zvedl před sebe ruce s roztaženými prsty, jako by se chystal zatleskat. Všichni na chvíli zadrželi dech, Robbie ale zase jednu ruku spustil, druhou objal Lolu kolem boků. „Tak jde…“

„Můžu si zajít na záchod?“ zeptal se Kris.

„Ne, to, do prdele, nemůžeš,“ odsekl Robbie. „Jen stůj, do háje, tam, kde jsi, a poslouchej, jaká jsou pravidla hry, než se z tebe dočista zblázním!“

Ozvalo se vzdychání, všichni až na mě a Henryho sáhli do peněženky a položili do Krisovy rozevřené dlaně bankovku. Robbie čekal s pažemi založenými na hrudi, a když peníze postupně změnily svého majitele, pokračoval ve výkladu. „Kdo mě ještě nasere, příští sezonu si nezahraje.“ Všichni mlčky vyčkávali a kousali se do rtu, aby se nerozesmáli. „Vytáhnete blok, když je černý, je řada na dalším a vy blok položíte nahoru na věž.“

„Jako u normální jengy,“ uculil se JJ.

Robbie jeho slova ignoroval, protože na lavičku náhradníků ho znovu posadit nemohl. „Pokud je na vás řada, táhnete blok, splníte úkol nebo si dáte dva panáky. Pokud nevážíte metrák, vypijete jenom jednoho, aby to bylo fér. Když někdo věž shodí, poběží nahatý po Maple Avenue. Lolo, ty začínáš.“

„Počkej,“ přerušil ho Joe. „K čemu ty panáky, když máme plnit úkoly na zadní straně bloku?“

Robbie ho zpražil pohledem, po němž mi přejel mráz po zádech. „Protože jsem ta pravidla vymyslel já a protože říkají, že tu jsou panáky i úkoly.“

Hra začala za tradičního, pro Titány tolik typického chaosu. Mattie dostal za úkol poslat poslední snímek ze svého foťáku do rodinného chatu – neřekl nám, o jakou fotku šlo, ale poodešel od stolu, když mu zavolala babička. Henry a Bobby si museli vyměnit oblečení. Joe si vytáhl blok, na němž stálo: „Odevzdej své prádlo tomu, kdo sedí naproti tobě.“ Aurořina kamarádka Emilia se okamžitě začala hádat, že ona rozhodně nesedí naproti Joeovi. Když se hra dostala až k nám, Kris měl na sobě natažené Joeovy boxerky a raději vypil dva panáky, než aby políbil Emilii, která měla přítelkyni, a vyhrožovala, že mu dá pěstí, pokud se o to jen pokusí. Emilia si pak vytáhla černý blok a Aurora, na níž přišla řada po ní, taky. Bylo vážně těžké nebýt zklamaný.

Přestal jsem se soustředit, když roztomile našpulila pusu. Probralo mě, až když na mě jeden z kluků houknul: „Tak sebou sakra hni, Koblížku!“ Opatrně jsem protáhl blok středem.

ukaž poslední sms, kterou jsi dostal,
tomu, kdo sedí vedle tebe

Zpotily se mi ruce, snažil jsem se blok neupustit. Otočil jsem ho, protože ať už jsem měl dostat jakýkoli úkol, žádný nebyl horší než tenhle.

pošli faulknerovi sms: miluju tě

Omyl.

Všichni kolem se ptali, co mám udělat, já ale horečně přemýšlel, jak se z toho dostat, aniž bych musel někomu vysvětlovat, proč to tak je. Kromě toho, že jsem neměl sebemenší chuť znovu si to s koučem rozházet, poslední esemeska, co jsem dostal, byla od táty, který mi psal, ať mu pošlu peníze. Udělalo se mi zle při pomyšlení, že se vždycky někam vetře a všechno pokazí. Ani jsem to celé nedočetl a naši konverzaci prostě ukončil. Vždycky přijde se stejně pitomou výmluvou.

Vrátím ti to. Vrátím ti jednou tolik. Znám chlápka, který se zná s trenérem, a zápas je jistá věc.

Nebo jednou, když byl nalitý: Všeho, čeho jsi dosáhl, jsi dosáhl díky mně. Otočil ses k rodině zády. Je jedno, že jsi má krev, nejsi můj syn. Myslíš si, že jsi lepší než my, protože chodíš na výběrovou školu, vždycky všechno posereš.

Stassie, která netrpělivě čekala na odpověď, mi blok vytrhla z ruky, přečetla nahlas, co na něm bylo napsáno, a všichni se rozesmáli. Já bych se zasmál taky, kdyby ta zpráva byla od někoho jiného. Popadl jsem do každé ruky skleničku a jednu za druhou je obrátil do sebe.

„No teda, ty jsi vážně nechtěl, abych viděla ty nahý fotky,“ zasmála se Aurora, když jsem si hřbetem ruky otřel kapku, která mi stékala z koutku úst. „Dělám si legraci, netvař se tak vážně. Je to od tebe hezké.“

„Hezké?“

Přikývla. „Myslím to, že nevytahuješ ven své soukromé záležitosti. Soukromí je pěkná věc.“

Soukromí. V tom jsem fakt dobrý. Jen škoda, že z dost špatného důvodu.

Hra pokračovala pořád dokola, její účastníci plnili ty nejšílenější úkoly, panáky se obracely do úst a na adresu Robbieho a JJe jen pršely nadávky. Nate skončil s tím, že musel poslat své sestře peníze, protože odmítl políbit toho, koho měl po levici: Robbieho. Bobby poslal Faulknerovi zprávu „Chybíš mi“, Henry musel vypít na ex plechovku piva a já zůstal bez trička, protože jsem nepolíbil nejbližší zrzku, což byla, jak se ukázalo, Lola. To, že bych měl políbit přítelkyni svého spolubydlícího a kouče, se nezdálo být tím nejlepším způsobem, jak naložit se zbytkem mé kariéry v univerzitním týmu.

Emilia se naklonila přes věž, která vypadala mnohem méně stabilně než předtím. Když si četla úkol na zadní straně bloku, který měla splnit, usmívala se. „Vyber dva lidi, kteří se mají políbit. Jste naprosto dětinští, kluci,“ zamumlala, otočila kámen tak, abychom si mohli všichni přečíst, co je na něm napsáno, a zkroutila rty v rošťáckém úsměvu. „Dobrá, jelikož jsou jediní dva, které znám… řekla bych, že… vyberu Auroru a Russe.“

„A já jsem vosk?“ zakřičel JJ z druhé strany stolku a teatrálně rozhodil rukama. „Naše přátelství tě zjevně vůbec nezajímá.“

Zaslechl jsem, že Emilia něco říká, nezaregistroval jsem ale hned, že vyslovuje mé jméno, dokud jsem si neuvědomil, že na mě Aurora hledí. Je skutečně nádherná. Ježíšikriste.

Jen ty víš, že si nevěříš.

Tváře teď měla o poznání červenější než předtím a oči se jí třpytily. „Jsi dostatečně střízlivá, abys s tím byla v pohodě?“

Aurora přikývla a usmála se. „Ty taky?“ Opatrně jsem jí vjel rukou do vlasů, abych ji mohl vzít za krk, palcem jsem jí zlehka přejel po čelisti, cítil jsem, jak v mé dlani buší její tep.

„Jasně.“ Vytáhla se na špičkách, zatímco já k ní sklonil tvář, objala mě kolem krku a pak se naše rty spojily. Nejdřív zlehka, váhavě, pak ale zasténala a já zapomněl, že všude kolem sebe máme diváky.

Ti ale nezapomněli na nás, a když jsem si její tělo přitáhl blíž, nadšeně se rozječeli a my se rázem ocitli zpět na pevné zemi. Aurora o krok couvla, dlaň jí vyletěla ke rtům, otočila se k Emilii a zamumlala cosi, co její přítelkyni přimělo k úsměvu.

Předstírej to, dokud to nezvládneš.

Hra pokračovala, lidi si tahali jeden prázdný blok za druhým, až se všichni ptali, jestli Robbieho s JJem najednou nepřestala ta hra na úkoly bavit, což je vážně urazilo. Aurora si vytáhla další prázdný blok a kolem stolu se rozlehlo zabučení dávající najevo všeobecnou nespokojenost.

„Ta věž drží pohromadě líp než já,“ poznamenala Aurora tiše a položila kámen na vrchol kymácející se stavby.

Vytáhl jsem svůj kámen a okamžitě zahlédl Robbieho neúhledné písmo naškrábané na dřevě.

změna směru

„Změna směru?“ přečetl jsem vzkaz nahlas. „To nechápu.“

„Myslím, že teď je řada znovu na mně,“ hlesla vedle mě Aurora a Robbie souhlasně přikývl.

Sevřela mezi prsty kámen, který – bráno ryze ze stavařského hlediska – byl jedním z nejobtížněji uchopitelných, jaký si mohla vybrat, pokud chtěla, aby se věž nezřítila. Měl jsem proto pocit, že právě o to usiluje, rychle jsem na něj ale zapomněl, když se následně rozesmála. Smála se fakt kouzelně.

Otočila kámen tak, aby všichni mohli vidět, co je na něm napsáno.

dvě minuty tanči na klíně
nejbližšímu hokejistovi

„Tohle jsem napsala já!“ vykřikla Lola nadšeně. „Tak do toho, Koblížku.“

Pokud by pohledy mohly zabíjet, byl bych mrtvý muž. Každý z hokejistů kolem na mě hleděl s výrazem čiré žárlivosti poté, co spočinul pohledem na Auroře. Hleděli na ni ovšem trochu moc dlouho. Hlasitě jsem si odkašlal a všichni toho rázem nechali.

Panebože. Teď se mi před všemi mými kámoši postaví.

Bobby se vyřítil ven, aby přinesl jednu ze židlí, které jsme předtím vynesli do vedlejšího pokoje, zatímco se Anastasia zeptala Aurory, jakou hudbu má ráda. Byl jsem si vědom toho, že to nic neznamená, v koutku duše jsem si ale přál, aby znamenalo. A zřetelně jsem cítil, že jsem rudý jako rak. Jak mám v téhle situaci, do prdele, předstírat nějaké sebevědomí?

Naklonil jsem se k jejímu uchu, aby to mohla slyšet jen ona. „Nemusíš s tím souhlasit. Nemůžou tě k tomu nutit.“

„Trapný taneček,“ zašeptala a stiskla mi paži. „Ale díky. Pokud je ti to nepříjemné, hodím do sebe klidně ty panáky.“

„Není mi to nepříjemné.“ Naopak je mi to kurevsky příjemné.

„Něco, co nemám dělat?“

„Dělej, cokoli chceš.“

To, že jsem byl bez trička, činilo celou tu záležitost ještě pikantnější. Naštěstí ale skutečnost, že člověk sedí na kuchyňské židli a zírá na něj tolik lidí, tenhle pocit zase zaplašila.

Bylo nicméně příjemné uvědomit si, že až budu příště jíst, vzpomenu si na to.

Aurora natáhla ruku po svých skleničkách a naplnila je až po okraj. „Já z toho necouvám,“ upozornila ostatní. „Tohle je na kuráž.“

Něco na kuráž bych nejspíš potřeboval i já, pokud jsem tu měl jen tak bez řečí sedět a nechat holku, která je o několik lig výš než já, aby na mně předváděla tanec na klíně. Divokou skladbu z nějaké hitparády vystřídala Zaynova Sweat. Lola zvedla mobil a ukázala všem, že má nastavený časovač.

Když ke mně přišla Aurora a s úsměvem si stoupla za mě, bylo snadné zapomenout, co se teď dělo kolem nás. Položila mi dlaně na ramena, pak mi jimi sjela po hrudníku a břichu a předklonila se, takže se naše hlavy ocitly ve stejné výšce. Letmo mě políbila a já v ten okamžik věděl, že tohle bude to nejkrásnější mučení, jaké kdy zažiju.

Pak přešla přede mě, pohupovala se do rytmu v bocích. Strčila mi do kolen, abych je trochu roztáhl, postavila se mi mezi stehna, otočila se a pak se mi posadila na klín.

Půlminuta, během které se mi otírala zadečkem o penis, uběhla jako nic. Zády se mi tiskla k nahému hrudníku a do nosu mi stoupala broskvová vůně z jejích vlasů poletujících kolem mého obličeje. Jal jsem v duchu odříkávat mrtvé prezidenty, bylo to ale úplně k ničemu. Začala pohybovat boky v rychlejším rytmu, tělo se jí otřásalo smíchem, podívala se na mě přes rameno. Panebože, musela zřetelně cítit, jak se jí můj pták zarývá do zadku.

Klouby mi zbělely, jak jsem svíral sedadlo židle. Zjevně jsem se jí ani nemusel dotýkat. Nadzvedla se, nicméně jsem nemusel propadat panice, že všichni uvidí, jak mi stojí, protože se rychle otočila a zase se na mě obkročmo posadila.

Tohle bylo ještě horší. O moc horší.

Po pravdě řečeno horší tím lepším způsobem. Protože divoce přirážela a já teď měl její rozesmátý obličej přímo před sebou. Bylo vidět, že si to užívá. „Můžeš se mě dotýkat,“ zašeptala a oči měla plné touhy.

George Washington, John Adams, Thomas Jefferson…

Popadl jsem ji za boky, zatímco dál vykonávala stejné pohyby, palci jsem přejížděl po obnažené kůži mezi její minisukní a topem. Zabořila mi prsty do vlasů, přitiskla se ke mně ňadry, její obličej se ke mně blížil.

V tu chvíli se ozval časovač a já měl poprvé v životě chuť někoho zabít.

Mobil utichl, rázem jsme si uvědomili, že v místnosti nejsme sami. Odtáhla se ode mě, těžce dýchala, zatímco JJ naštěstí vyzval všechny, aby si dali pauzu a napili se nebo si zašli na toaletu. Když se prostor kolem začal vyprazdňovat, povzbudivě na mě kývl.

Ruce jsem měl stále na Aurořiných bocích, dívala se na mě, v jejím pohledu ale bylo ještě něco jiného, jakási nejistota. Jako by na něco čekala, nevěděl jsem ale na co. „Pane jo, skvělá práce.“

Bylo jasné, že ode mě čeká nějakou pochvalu, začala se zvedat, usmívala se ještě zářivěji. Rychle jsem ji sevřel pevněji a přitáhl si ji zpátky na klín. „Dáš mi ještě chvilku?“

Kousla se do rtu, snažila se potlačit smích a přikývla. „Jasně.“

James Madison, James Monroe, John Quincy Adams…

Kapitola čtvrtá

Aurora

Sedět obkročmo na klíně hokejisty není zrovna čin ženy, která se snaží změnit svůj život.

Upřímně řečeno, sedět na erekci úplně cizího člověka, takhle jsem si dnešní večer nepředstavovala. No, možná, ale způsobem, který by nezahrnoval žádné oblečení a rozhodně žádné publikum. Na své letní snahy o sebezdokonalování jsem zapomněla hned, jak jsem vkročila do tohoto domu, a právě kvůli nedostatku cílevědomosti potřebuju na nějaký čas pryč od pokušení Maple Hills.

Neměla bych mít takovou radost z toho, že jsem odvedla dobrou práci, ale co naplat, jsem holka, která má ráda zpětnou vazbu. Ze všeho nejvíc jsem potřebovala ujištění, že jsem ze sebe právě neudělala před většinou hokejového týmu blázna. Nebylo to poprvé, ale bylo to poprvé s někým, kdo teď přede mnou uhýbal očima. Když jsem se mu nedívala do obličeje, musela jsem se dívat na jeho tělo, a ten kluk je v podstatě jen sval.

„Neuhoříš v plamenech, když se mi podíváš do očí, víš?“ pronesla jsem tiše, cítila jsem se trochu nejistě. Jako by čas v tomhle domě plynul pomaleji, a i když na tom, že jsou si dva lidé takhle blízko v temném koutě vysokoškolského večírku, není nic neobvyklého, minuta, která uplynula, mi připadala jako celá věčnost. Pod dlaněmi jsem cítila jeho pravidelný dech, jeho horkou kůži.

Jak se dalo čekat, když se na mě konečně podíval, do tváří se mu nahrnula barva. Odkašlal si a přetřel si zátylek, což je nervózní tik, který od našeho seznámení udělal už několikrát. Nejdřív v kuchyni, pak když si musel sundat tričko a všichni jásali nad jeho dokonale vypracovaným tělem, a teď, když jsme čekali.

„Poslouchej, tohle nefunguje. Seš strašlivě sexy a prezidenti nepomáhají, přešel jsem k vítězům Stanley Cupu, ale když tady takhle jsi,“ ukázal na moje stehna na svém klíně, „a vypadáš takhle,“ gestem obsáhl moje tělo, „tak to bude trvat věčnost.“

Seš strašlivě sexy.

Ten kompliment mě celou zaplavil, tála jsem a zranitelnost z doby před deseti vteřinami se dočista rozplynula, jak mi pochopení pronikalo tělem jako droga. Ne že by mi nikdy předtím nikdo neřekl, že jsem sexy, to ano, ale tenhle kluk vypadal, že ho to mučí. Jako by se z toho nikdy neměl vzpamatovat. Jako bych byla bodem zlomu jeho příčetnosti, a to byl pocit, na kterém bych mohla být závislá.

Rty se mi chvěly, jak jsem se zoufale snažila ignorovat mozek, který se snažil získat víc pozornosti; v přítomnosti mužů je nespolehlivý, protože se snadno nechá strhnout průměrností. „Prezidenti?“ Červeň se mu rozšířila až ke konečkům uší, což je něco dalšího, co mi na něm přijde neuvěřitelně roztomilé, jako by se s tímhle sdělením nehodlal moc svěřovat. „Co kdybys zůstal stát za mnou, dokud nebudeš v pohodě?“ navrhla jsem.

„Jsi anděl,“ povzdechl. „Nebo tak něco. Nebylo to moc andělské, ale víš, jak to myslím. Díky.“

Držel mě za boky a vedl mě, když jsem se zvedala, vyboulenina v jeho kalhotách byla nepřehlédnutelná i v šeru místnosti. Cítila jsem, jak rudnu, když jsem si uvědomila, jak moc se mi líbí jeho pevné sevření.

„Henry, nemůžeš zbořit věž jen proto, že se nudíš,“ rozkřikl se jeden z kluků.

„Dávej si pozor,“ vyjel Robbie.

Russ?