Patricia Gibneyová

Ukradené životy

Kalibr

Patricia Gibneyová

Ukradené životy

Kalibr

Přeložila Lenka Faltejsková

THE STOLEN GIRLS

Copyright © Patricia Gibney, 2017. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Lenka Faltejsková, 2019

ISBN 978-80-284-0006-4

Obsah

prolog

Večer, pátek 8. května 2015

1. KAPITOLA

DEN PRVNÍ

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

DEN DRUHÝ

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

DEN TŘETÍ

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

DEN ČTVRTÝ

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

DEN PÁTÝ

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

DEN ŠESTÝ

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

63. KAPITOLA

64. KAPITOLA

65. KAPITOLA

66. KAPITOLA

DEN SEDMÝ

67. KAPITOLA

68. KAPITOLA

69. KAPITOLA

70. K APITOLA

DEN OSMÝ

71. KAPITOLA

72. KAPITOLA

73. KAPITOLA

74. KAPITOLA

75. KAPITOLA

76. KAPITOLA

77. KAPITOLA

78. KAPITOLA

79. KAPITOLA

80. KAPITOLA

81. KAPITOLA

82. KAPITOLA

83. KAPITOLA

84. KAPITOLA

DEN DEVÁTÝ

85. KAPITOLA

86. KAPITOLA

EPILOG

DOPIS OD PATRICIE

PODĚKOVÁNÍ

Aidanovi

Skutečnému vojákovi, mírotvůrci,

mému manželu, mému příteli.

Odpočívej v pokoji.

prolog

Kosovo 1999

Chlapec měl rád klid u potoka v polovině cesty mezi jejich a babiččiným domem. Přes hukot vody, stékající po úbočí hory, tu dnes vládlo ticho. Žádná střelba ani granáty. Rozhlédl se, jestli je sám, ponořil kbelík do potoka. Zdálo se mu, že v dálce zaslechl auto. Ohlédl se. Z klikaté cesty se zvedal prach. Někdo se blíží. Vytáhl kbelík tak prudce, až se voda vylila. Skřípění brzd a hlasy ho přiměly dát se na útěk.

Kousek od domova upustil kbelík a padl k zemi. Zůstal ležet na břiše, štěrk se mu zadíral do kůže. Košili si nechal viset na rezavém hřebíku trčícím z betonového kvádru tam, kde pracoval se svým otcem. Pokoušeli se opravit škody, které při bombardování utrpěl babiččin dům. Chlapci bylo jasné, že je to marné, ale otec na tom trval. A chlapec už ve svých třinácti věděl, že nemá smysl odporovat. Navíc ho těšilo trávit den s otcem a nemuset poslouchat věčné řeči matky a sestry.

Po čtyřech se přes prašnou silnici doplazil do vysoké trávy na kraji. Domů to měl jen pár metrů, ale jako by byl kilometr daleko.

Naslouchal. Od domu se ozýval smích, pak křik. Matka? Rhea? Ne! Modlil se k slunci na bezmračné obloze. Avšak z nebe jen sálal spalující žár.

Další obhroublý smích. Vojáci?

Plížil se vpřed. Muži křičeli. Co má udělat? Je otec příliš daleko? Má u sebe pušku?

Chlapec se plazil dál. U plotu rozhrnul vysokou hnědou trávu a přimáčkl se k mezeře mezi plaňkami.

Spatřil zelený džíp se znakem červeného kříže na otevřených dveřích. Čtyři muže ve vojenských uniformách. Pušky volně pověšené přes záda. Kalhoty u kotníků. Holé přirážející zadnice. Věděl, co dělají. Sestru jeho kamaráda znásilnili. A pak ji zabili.

Pozoroval je a polykal zbytečné slzy. Matka s Rheou křičely. Dva vojáci vstali, oblékli se a druzí dva je vystřídali. Další smích.

Chlapec zatínal zuby do pěsti a potlačoval vzlyky. Jeho kolie Shep hlasitě štěkala a zoufale kroužila kolem vojáků. Náhle se pod horou rozlehl výstřel. Chlapec strnul, vzápětí sebou trhl, až mu zuby cvakly o sebe. Nechtě vykřikl. Z těch několika málo stromů se vznesli ptáci, splynuli v jeden houf a vzápětí se rozlétli do všech stran. Shep zůstal nehybně ležet na zahradě pod provizorní houpačkou z pneumatiky, kterou jim otec pověsil na strom, když byli ještě malí. Pořád byli malí, houpat se už však nechodili. Od začátku války.

Mezi vojáky došlo k hádce. Chlapec se jim snažil porozumět, nedokázal ovšem spustit oči z nahých, zaprášených postav, dosud živých, jejichž výkřiky přešly v tlumené naříkání. Kde je táta?

Zíral jako v hypnóze, jak si jeden z vojáků natahuje chirurgické rukavice. Ten nejvyšší vytáhl ze staromódního pouzdra na opasku dlouhou ocelovou čepel. Druhý udělal totéž. Chlapec byl ochromený hrůzou. Jako v transu sledoval, jak se voják skrčil za jeho matku a přitáhl si ji na prsa. Druhý popadl jedenáctiletou Rheu. Po nohách jí tekla krev. Chlapec měl sto chutí rozběhnout se k nim a něčím ji zakrýt. Tiše plakal, připadal si bezmocný a k ničemu.

Jeden z mužů pozvedl nůž. Čepel se zaleskla na slunci a vzápětí rozřízla Rheu od hrdla k břichu. Druhý udělal totéž jeho matce. Těla sebou škubala, do tváří pachatelů stříkala krev. Vrazili ruce v rukavicích do rozříznutých břich a vytrhli ženám orgány. Po pažích jim stékala krev. Druzí dva přiběhli s ocelovými kufry. Těla spadla na zem.

Chlapec zděšeně sledoval, jak vojáci uložili orgány jeho milované matky a sestry do beden a se smíchem je zavřeli. Jeden vytáhl z kapsy fix a bedny popsal, druhý nakopl Rheu. Její tělo se otřáslo. Pak se zadíval přímo do míst, kde se ukrýval chlapec.

Ten tajil dech, oči upřené na vojáka. A náhle z něj strach spadl. Byl připravený zemřít, začínal se zvedat, ten muž se však otočil ke svým kamarádům. Naložili bedny do džípu, nasedli a v oblaku prachu a kamení se rozjeli zpátky na silnici.

Netušil, jak dlouho ležel ztuhlý na stejném místě. Náhle mu na rameno dopadla ruka, vzápětí se ocitl v otcově náruči. Pohlédl do jeho zdrcených očí. Neslyšel ho přibíhat, neslyšel jeho zoufalý křik. Pohled na Rheino a matčino vykuchané tělo se mu vryl do mysli jako fotografie, která nikdy nevybledne.

Otec ho táhl k tělům. Chlapec se zadíval do matčiných očí. Prosily o smrt. Otec vytáhl pistoli, otočil manželčinu hlavu tváří k rozpálené hlíně a střelil ji do temene. Její tělo se napjalo. A pak znehybnělo.

Otec se přesunul k Rhee, mlčky proléval slzy. Zastřelil i ji, ačkoli už byla mrtvá. Kulky nebylo třeba. Chlapec na otce volal, ten však nevnímal.

„Musel jsem to udělat,“ naříkal otec. „Abych zachránil jejich duše.“ Odtáhl obě těla i mrtvého psa dovnitř do domu. V zádveří vylil kanystr benzinu a vhodil dovnitř zapálenou pochodeň ze suchého rákosí. Pak zvedl zbraň a namířil na chlapce.

Žádný strach, žádný pohyb. Zatím. Chlapec byl jako paralyzovaný, dokud nespatřil, jak se otcův zakrvácený prst zachvěl na spoušti. Pak ho instinkt přinutil dát se do běhu.

„Zachraň se, hochu,“ křikl za ním otec. „Uteč. Nezastavuj.“

Když se ohlédl, spatřil, jak otec obrátil pistoli k vlastnímu vrásčitému čelu, zmáčkl spoušť a zhroutil se pozpátku do plamenů. Dům vzplál, dřevo začalo praskat a bortit se.

Chlapec od plotu sledoval, jak život, jaký znal, hoří stejně jasně jako slunce na obloze. Nepřišla žádná pomoc. Válka způsobila, že se každý staral sám o sebe. Ti, kteří žili v dalších domech podél silnice, se zřejmě zděšeně ukrývali a očekávali svůj vlastní osud. Nedivil se jim. Tady už stejně nic nepomůže.

Po nějaké době slunce zapadlo a na nebi se zatřpytily hvězdy, jako by se vůbec nic nestalo. Nechal za sebou i tu košili, která zůstala na hřebíku, a vydal se na dlouhou osamělou cestu do údolí.

Nevěděl, kam má namířeno.

Neměl kam jít.

A bylo mu to jedno.

Pomalu šel, krok za krokem, za křupání štěrku pod gumovými podrážkami sandálů. Šel dál, až měl nohy rozedřené do krve. Šel dál, i když se mu sandály rozpadly tak jako jeho srdce. Šel dál, někam, kde ho žádná bolest nedostihne.

Večer, pátek
8. května 2015

Ragmullin

1. KAPITOLA

Tma ji děsila ze všeho nejvíc. Že nic nevidí. A ty zvuky. Tiché škrábání, pak ticho.

Přetočila se na bok a pokusila se posadit. Po chvíli vzdala marné snahy. Zašustění. Vypísknutí. Zaječela a její hlas se nesl ozvěnou. Začala vzlykat, pevně si objala ramena. Tenkou bavlněnou košili a džíny měla nasáklé studeným potem.

Tma.

Ve svém pokoji prožila příliš mnoho podobných nocí, poslouchala, jak se dole v kuchyni matka směje s ostatními. Dnes na ty noci vzpomínala jako na něco vzácného. Protože tam nebyla skutečná tma. Pouliční lampy a měsíc vrhaly stíny skrze tenoučké závěsy a vdechovaly život tapetám. Zastaralý nábytek připomínal sochy na spoře osvětleném hřbitově. Její oblečení, naházené na hromadě na židli v rohu, někdy jako by se pohybovalo, jak do pokoje dopadala světla projíždějících aut. A to jí připadalo jako tma? Kdepak. Teprve nyní poznala, co je černočerná tma.

Kéž by měla aspoň telefon, spojení se životem – s virtuálními přáteli na Facebooku a na Twitteru. Třeba by jí pomohli. Jen mít ten telefon. Kéž by.

Dveře se otevřely, oslepilo ji světlo z chodby. V dálce zněly kostelní zvony. Kde to vůbec je? Blízko domova? Zvony utichly. Někdo se zasmál. Světlo se rozsvítilo. Holá žárovka se zhoupla v průvanu, dívka zahlédla postavu muže.

Narazila zády do vlhké zdi, její bosá chodidla zašoupala po podlaze. Zatahal ji za vlasy, ucítila pronikavou bolest. Bylo jí to jedno. Klidně ať jí všechny vlasy třeba vyškube, hlavně když se dostane domů živá.

„P-prosím…“

Její hlas jako by patřil někomu jinému. Pisklavý a rozechvělý, bez obvyklé pubertální suverenity.

Surová ruka ji zvedla za vlasy. Podívala se na něj, pokoušela se vrýt si do paměti jeho podobu. Byl vyšší než ona, přes obličej měl šedou pletenou kuklu se dvěma otvory pro nepřátelské oči. Ty oči si musí zapamatovat. Na později. Až bude volná. Pocítila příval odhodlání. Narovnala se a zpříma na něj pohlédla.

„Co je?“ vyštěkl.

Z jeho kyselého dechu se jí zvedal žaludek. Oblečení mu páchlo jako jatka za Kennedyho řeznictvím na Patrick Street, kde na malá jehňata čekala kulka nebo nůž. Ten zápach. Smrt. Ten dusivý odér, který se jí celý den lepil ke školní uniformě.

Natáhl k ní hlavu. Otřásla se. Tentokrát měla před sebou něco děsivějšího než neproniknutelnou černou nicotu. Poprvé v životě skutečně zatoužila po své matce.

„Pusťte mě domů,“ zvolala. „Domů. Chci domů, prosím vás.“

„Jsi legrační, maličká.“

Nahnul se k ní, byl tak blízko, že se pod kuklou ukrytým nosem dotýkal jejího, mezi očky pleteniny k ní pronikal páchnoucí dech.

Chtěla ucouvnout, ale nebylo kam. Zadržela dech, pokoušela se nepozvracet. Popadl ji za rameno a vedl ke dveřím.

„Začíná další fáze tvého dobrodružství,“ zasmál se sám pro sebe.

Strachy bez sebe kulhala holou chodbou. Vysoké stropy. Olupující se omítka. Ohromné litinové radiátory, v jejichž stínech se utápěla celá chodba. Vysoké dřevěné dveře. Chytil ji kolem pasu a přitáhl k sobě. Ztuhla. Předklonil se a dveře otevřel.

Postrčil ji do místnosti, kde uklouzla po vlhké podlaze a upadla na kolena.

„Ne, ne…“ Zděšeně se otáčela. Co se to děje? Kde to jsou? Okna z plexiskla dovnitř nepropouštěla denní světlo. Podlaha byla pokrytá vlhkým pevným igelitem. Stěny potřísněné čímsi, co připomínalo zaschlou krev. Při tom pohledu ji všechno pobízelo dát se na útěk. Dokázala se však jen plazit po čtyřech. Před sebou viděla jen jeho vysoké boty obalené blátem, krví nebo možná obojím. Zvedl ji a postrčil vpřed. Otočila se tváří k němu.

Stáhl si čepici. K očím, které byly to jediné, co z něj do té doby viděla, se připojily tenké růžové rty. Zírala na něj. Jeho tvář představovala prázdné plátno čekající na hrůzu, která bude teprve namalována.

„Jak že se jmenuješ?“ zeptal se jí.

„P-proč se ptáte?“

„Chci slyšet tvoje jméno,“ zavrčel.

Zahlédla v jeho ruce nůž, vzápětí se svezla na krví potřísněný igelit. Před očima se jí vyrojily hvězdičky. Tentokrát tmu, která ji obestřela, vítala. Z posledních sil zašeptala: „Maeve.“

DEN PRVNÍ

Pondělí 11. května 2015

2. KAPITOLA

A bylo to tu zas. Hlasitě a vesele. Soupeřící alt a tenor, špaček a holub. Před otevřeným oknem prolétla dávka ptačího trusu, jen těsně minula sklo.

„Prostě na hovno,“ prohlásila Lottie Parkerová. Její oblíbená nadávka, ta ironie jí neunikla. Zavřela okno, třebaže bylo v místnosti vedro a vydýcháno, přesto je dál slyšela. Hodila sebou na navlhlou přikrývku. Další propocená noc. Příští měsíc jí bude čtyřiačtyřicet. Doufala, že pocení ještě minimálně šest let nebude moct přičítat menopauze. Takže to bude tím strašným počasím.

Oči ji pálily z nevyspání. V tu chvíli jí zazvonil budík v telefonu.

Čas jít. Práce volá.

A Lottie Parkerová si říkala, jak to dnes asi zvládne.

* * *

„Kde mám klíče?“ křikla o půl hodiny později do patra.

Bez odpovědi.

Zvony katedrály v centru Ragmullinu, zhruba sedm set metrů od jejího domu, vyzváněly osmou. Pozdě. Vysypala obsah kabelky na kuchyňský stůl. Sluneční brýle – nezbytné; peněženka – prázdná; účtenky – příliš mnoho; platební karta – ztracený případ; telefon – každou chvíli začne zvonit; xanax… Pomoc! Klíče nikde.

Větší část noci probděla, potřebovala by panáka. Už celé měsíce se alkoholu nedotkla, prášky představovaly druhé nejlepší řešení. Možná vůbec nejlepší. Napustila si sklenici vody.

Schody zavrzaly. O pár vteřin později se přihnala do kuchyně její mladší dcera Chloe.

„Musíme si promluvit, matko.“

Říkala Lottie matko, jen aby ji popíchla.

„Ano, ale ne teď,“ opáčila Lottie. „Musím do práce. Jestli najdu klíče.“

Prohrabovala se změtí na stole. Doklady, hřeben, opalovací krém, dvoueurová mince. Klíče nikde.

„To je všechno, co k tomu řekneš?“

„Kristepane, Chloe, dej mi pokoj, prosím tě.“

„To teda nedám, matko. Sean tu chodí jako mrtvola, Katie… je mimo, já jsem na tom příšerně a ty se začneš chovat jako šílená, jakmile se musíš vrátit do práce.“

Lottie bezmocně zírala na dceru a ústa držela zavřená, aby neplácla něco hloupého. V poslední době se zdálo, že ať řekne cokoli, její šestnáctiletá dcera buď dostane záchvat, nebo ji to rozesmutní. Jenže Chloe ještě neskončila.

„Musíš něco udělat. Tahle rodina se rozpadá, a co na to veledůležitá paní inspektorka? Vrátí se do práce.“

Chloe si odhrnula neposlušné blond vlasy, stočila si je na temeni a připevnila klipsem. Trčely do stran, volné pramínky jí rámovaly tvář. Lottie jí je chtěla uhladit, ale dcera ucouvla.

„Já se snažím,“ hlesla Lottie a sesula se na židli. Posledních pár měsíců se pokoušela postavit rodinu na nohy. Všechny je zasáhla tragédie, k níž došlo v souvislosti s jejím posledním případem. Měla dojem, že už je všechno mnohem lepší. Očividně se pletla. „Byla jsem doma několik měsíců. Odpoledne přijde babička, a až se se Seanem vrátíte ze školy, budete tu mít večeři. A dohlédne na Katie. Co můžu udělat víc? Víš přece, že musím do práce. Potřebujeme peníze.“

„Potřebujeme tebe.“

Co na to měla říct? Adam by věděl, co říct, pomyslela si. Její zesnulý manžel měl dar najít vždycky ta správná slova. Jenže ten už se nevrátí. V červenci uplynou od jeho smrti čtyři roky, a jí se bez něj stále moc nedařilo.

Chloe zvedla školní batoh. „A nenávidím tohle posraný město. Jakou mám šanci odsud někdy vypadnout?“ Cestou ven kopla do dveří.

„Nechceš svézt?“ zavolala za ní Lottie.

Vzpomněla si, že nemá klíče. Krucinál! Musí do práce pěšky. Rozmáchla se a shodila veškerý obsah kabelky ze stolu na zem.

Vtom zazvonil zvonek. Vyskočila a rozběhla se do chodby.

„Co jsi zapomněla?“ zeptala se, když otevírala dveře.

Jenže to nebyla Chloe.

3. KAPITOLA

Dívka na sobě měla tmavě modrý svetr, ačkoli bylo teplé ráno.

Srovnal chůzi podle jejího tempa, držel se tak patnáct kroků za ní a prohlížel si její dlouhé nohy. Nebyly svalnaté, ale krásně štíhlé. Blond vlasy se jí natřásaly na temeni v ležérním uzlu, díky němuž vypadala ještě vyšší a štíhlejší. Na svůj věk měla pod volnou školní uniformou velká prsa. Věděl to, protože ji o víkendu zahlédl v Dannyho baru v upnutém krátkém tričku s dlouhým rukávem. V té mase rozpálených hostů upíjejících pivo na zahrádce si ho nevšimla, ale dostal se k ní tak blízko, že se mohl dotknout jejích holých zad hned nad zadkem. Chtěl jí přejet po páteři pod tenkou bavlnou, vklouznout rukou níž. Vlasy měla ten večer rozpuštěné, dlouhé a husté, několik pramínků uvízlo v hnízdečku mezi jejími ňadry. Vnímal každý detail, vrýval si je do paměti, aby se k nim mohl po libosti vracet.

Zpomalila, musel nakrátko zastavit. Šla po Gaol Street, pak po Main Street. Ke škole to odsud měla dalších deset minut.

Přinutil se soustředit na cíl. Musí ji zachránit. Věděl, proč ta dívka nosí dlouhé rukávy. Už brzy se mu bude dívat hluboko do očí a prosit, aby ji zbavil bolesti.

Spokojeně se usmál, následoval ji ulicí, pozoroval, jak si přehazuje batoh z jednoho ramene na druhé. Pomyslel si, že jí musí být horko. Velké horko. Ztratil se v myšlenkách natolik, že mu málem uniklo, když se zastavila a otočila se.

Sklonil hlavu a minul ji.

Šel dál. Normálním tempem. Všimla si ho? Ohlédl se, proč tak náhle zůstala stát. Možná ho vycítila. Bude ho vnímat jako nebezpečného satanáše, nebo jako strážného anděla? To se brzy dozví.

Ve starém přístavu přešel ulici, vyhnul se několika děvčatům klábosícím u školní brány. Pokračoval podél břehu kanálu a nepřítomně sledoval hejna much nad stojatou vodou. V hlubině číhal hladký hnědý stín – dravá ryba, která vyhlíží kořist? Věděl, že tu jsou štiky s velkými otevřenými hubami a ostrými zuby, chytají nic netušící pstruhy a cejny.

Jeho vzrušení ochablo. Prozatím.

Rybička mu upláchla. Prozatím.

Bude dál proplouvat stíny a čekat na příležitost. Bude trpělivý jako štika s otevřeným chřtánem.

4. KAPITOLA

Lottie ucouvla ode dveří.

Mladou ženu na schodech nepoznávala. Kolem hlavy měla ovinutý bílý hedvábný šátek, její ztrhaný obličej rámoval hidžáb. Za ruku se jí pevně držel malý chlapec. Upíral na Lottie vyděšené hnědé oči. Ani smetanová bunda z mačkané koženky přes bavlněnou halenku a džíny nemohla zakrýt, jak je ta žena hubená. Lottie si všimla, že i v tom dusném horku má vysoké hnědé šněrovací boty.

„Co si přejete?“ zeptala se unaveně.

„Zonje.“

„Sonja?“

Žena zavrtěla hlavou. „Zonje… madam…“ Pokrčila rameny.

„Aha, zonje znamená madam. Už chápu.“ Lottie popošla ven a zavřela za sebou. „Podívejte, nemám čas, spěchám, musím do práce.“

Žena se nepohnula. Lottie vzdychla. Ještě toho trochu. Za chvíli na ni bude řvát superintendant Corrigan do telefonu, ať kouká dorazit do práce. Je ta žena žebračka? Pomyslela na mince, které vyklepala z kabelky. Třeba by stačily.

„Ju lutem… prosím.“ Žena na ni prosebně pohlédla.

„Nemám peníze,“ řekla jí Lottie. Což byla v podstatě pravda. „Možná později.“ Což nebyla pravda.

Žena zavrtěla hlavou, zvedla hošíka do náruče. „Prosím,“ opakovala. „Pomoc.“

Lottie vzdychla. „Tak počkejte.“

Vrátila se dovnitř a zvedla minci z podlahy. Když se otočila, ta žena stála za ní. V její kuchyni.

„Proboha! Co tu děláte?“ Lottie zvedla dvě eura. „Tumáte, vezměte si to.“ Mávla ke dveřím.

Žena peníze odmítla, vytáhla z kapsy džínů zmačkanou obálku a podala ji Lottie. Ta zavrtěla hlavou.

„Co je to?“ Že by jeden z těch vzkazů s prosbou o peníze? Ráno se vyvíjelo čím dál hůř.

Žena pokrčila rameny, chlapec začal kňourat.

V Lottie se ozval jakýsi instinkt. Ukázala ženě, ať se posadí. Chlapec si jí vylezl na klín a zabořil hlavu do hedvábného šátku.

„Co chcete?“ zeptala se Lottie a sbírala u toho věci z podlahy a házela je do kabelky. Rychle napsala esemesku detektivu seržantu Boydovi, že přijde pozdě, aby ji kryl. Okamžitě se cítila provinile. Na vlastní dceru předtím čas neměla, a teď se tu zdržuje s cizinkou. Ale něco jí říkalo, že ji má vyslechnout.

Žena začala rychle mluvit jazykem, jemuž Lottie nerozuměla.

„Zpomalte,“ zarazila ji. „Jak se jmenujete?“

Zavrtění hlavou, pokrčení rameny. Lottie připomínala Chloe. Kolik jí může být? Když si ji teď pořádně prohlédla, odhadovala ji mezi šestnácti a pětadvaceti. Ještě dívka.

„Já jsem Lottie a vy?“

Hluboké hnědé tůně jako by se chvíli mlčky ptaly, pak se rozzářily.

„Mimoza.“ Dívka se usmála a v ranním slunci se zaleskly její bílé zuby.

Konečně se někam dostáváme, pomyslela si Lottie.

„Milot.“ Dívka ukázala na chlapečka.

„Takže Mimozo a Milote,“ vzdychla Lottie, „co si přejete?“

Snad by jim měla nabídnout čaj. Ne. Musí se jich co nejrychleji zbavit. Pípl jí telefon. Boyd. Přečetla si zprávu. Mas zpozdeni. Corrigan zuri. Nic nového pod sluncem.

Do kuchyně se vpotácel její čtrnáctiletý syn Sean. „Čí to je?“ zeptal se a ukázal odrbaného plyšového králíka s dlouhýma ožužlanýma ušima.

Milot natáhl ruku a hračku popadl.

Sean mu pocuchal vlasy. „Co je, kamaráde?“ Sklonil se k němu. „Proč brečíš?“

Dítě se přitisklo k Mimoze, přetáhlo dolní ret přes horní, prstíky klouzaly po odřené králičí srsti.

„Nemohl by sis s ním chvilku pohrát?“ požádala Lottie. „Než půjdeš do školy? Chloe už vyrazila.“

Sean přikývl a přehodil míč na hurling z jedné ruky do druhé. „Budeme si házet?“

Dítě se tázavě otočilo na svou matku. Dívka přikývla. Milot jí sklouzl z klína a odešel za Seanem na zahradu. Lottie se dívala za nimi. Tolik slov najednou neřekl její syn snad za celý měsíc. Usmála se na tu dívku. Možná to všechno přece jen k něčemu bude.

„Syn?“ zeptala se Mimoza.

„Ano,“ odpověděla Lottie.

„Milot můj syn,“ řekla Mimoza.

Lottie se zdála na dítě moc mladá.

„Já málo anglicky. Já ne vysvětlit. Napsat.“ Podala jí znovu obálku.

Lottie se na ni zadívala. Obálka byla zalepená, popsaná cizími slovy.

„A jak mám vědět, co to znamená?“

„Najít Kaltrina. Já a Milot utéct. Prosím, vy pomoct?“

„Kaltrina? Kdo je to? A utéct před čím?“

„Já ne nemluvit. Trochu napsat. Vy číst?“

„No jistě. Někdo vás ohrožuje? Kde bydlíte? Co se stalo té Kaltrině?“

Dívka ukázala na obálku. „Tam. Promiňte, ne angličtina. Já strach.“

„A proč jste přišla za mnou? Proč jste nezavolala na policii?“

Dívka pokrčila rameny. „Nebezpečí. Vy pomoct?“

Lottie vzdychla. „Zjistím, jestli by to někdo dokázal přeložit. Víc vám zatím neslíbím.“ Podívala se na hodiny. Přijde s parádním zpožděním hned první den, a to se vrací do práce téměř po čtyřech měsících volna.

Dívka zachytila její pohled, rychle vstala a zavolala chlapce. Sean ho přivedl do kuchyně. Hošík měl zardělé tváře. Mimoza se na Seana usmála, vzala syna za ruku a vyšla ven. Dveře se za ní tiše zavřely.

„Dozvěděl ses od něj něco?“ zeptala se Lottie.

Sean pokrčil rameny. „Skvěle hází.“ Vydal se po schodech do bezpečné sluje – svého pokoje.

„Pohni si, Seane, ať nepřijdeš do školy pozdě. A neprobuď Katie.“

Nešťastně zavrtěla hlavou, nacpala Mimozinu obálku do kabelky. V tu chvíli si všimla, že její klíče visí na háčku u dveří. Popadla je a vyšla ven do ranního slunce.

Když vycouvala z příjezdové cesty, zahlédla Mimozu a jejího chlapečka na konci ulice. Než zahnuli za roh, přidala se k nim menší dívka, která Mimozu chytila za ruku.

Lottie dorazila na křižovatku s hlavní ulicí. Ohlédla se a všimla si, jak se od chodníku odlepil černý automobil. Rychle projel připojovacím pruhem, zařadil se mezi ostatní automobily a zmizel. Sledoval snad někdo její záhadnou návštěvnici?

Když se konečně na hlavní ulici objevila mezera, Lottie zabočila do kolony aut s lidmi spěchajícími do práce. Stále myslela na Mimozu a jejího syna. Jak do toho všeho zapadá ta holčička? Snad se něco vysvětlí v dopise.

5. KAPITOLA

Na svetr bylo moc horko, ale Chloe nemohla najít tričko s dlouhým rukávem patřící ke školní uniformě. A tak se smířila s tím, že se bude celý den potit v teplém vlněném svetru.

Zastavila naproti parkovišti před Dunne’s Stores, otřela si zpocené čelo. Napadlo ji školu vynechat. Kolem ní prošel nějaký muž. Vnímala, že ji úkosem pozoruje, ale nevšímala si ho. Úzkost, která jí seděla na prsou, jako by ji chtěla roztrhat. Chvíli zhluboka dýchala, pak pokračovala dál do kopce a cestou s nasazeným úsměvem zdravila spolužačky.

U mostu ve starém přístavu se téměř náhodou zadívala na tmavě zelený vodní kanál. Uvědomila si, že školu nezvládne. Za měsíc budou testy, měla by tam jít. Jenže nemohla. Dnes ne.

Tlak na prsou pomalu povoloval, jak pospíchala po cestě pryč od chumlu školáků bezstarostně klábosících u školní brány. Došla až k můstku, kde se ke kanálu připojoval přítok. Otec jí jednou vysvětloval, že se té řece říká zásobovací, protože do kanálu přivádí čerstvou vodu z jezera Cullion. Jak jen jí otec scházel.

Zahnula doleva, pár minut šla podél řeky, pak se posadila do dlouhé trávy a ztratila se v rákosí. Z batohu vytáhla penál a z něj žiletku zabalenou v měkkém bílém papíře.

Věděla, že je život krutý. Přišli o otce a před pár měsíci málem zemřel Sean. Od té doby byl její mladší bratr jako vyměněný, pronásledovaly ho vzpomínky na všechno, co se stalo v té prokleté kapli jemu a Katiinu příteli Jasonovi. I Katie na tom byla zle. Sice se pokoušela chovat normálně, Chloe však věděla, že je nešťastná.

Viní Katie ze všeho, co se stalo, jejich matku? Chloe doufala, že ne, ale sama se nemohla zbavit pocitu, že za to Lottie nějak může. Nezasáhla tenkrát dost rychle a Jasona to stálo život.

Chloe měla sklony pomáhat ostatním, a teď si připadala bezmocná. Nedokázala pomoct své rodině. Nedokázala pomoct sobě. Nedokázala pomoct vůbec nikomu. Otáčela žiletku v ruce stále dokola.

Zvedla tvář k vycházejícímu slunci a nechala se chvíli hřát, než si vyhrnula rukáv. Našla si nepoznamenaný kus nadloktí a zařízla ostrý kus oceli do kůže. Jeden pomalý zářez. Ani moc hluboký, ani moc mělký.

Pohled na rudou krev, zpočátku bublající, pak stékající po bledé paži, ji ukonejšil. Zaryla silněji, ucítila bolest. Chvíli bojovala se slzami, pak se svalila na záda do suché trávy.

Rákosí zašustilo. Okamžitě se posadila, rozhlédla se. Nic. Přesto měla pocit, jako by ji někdo sledoval. Stáhla si rukáv, posbírala si věci a nacpala je do batohu. Že by se jí to jen zdálo? Byly to vodní krysy, pobíhající v rákosí? Brr! Otřásla se i v tom horku. Vstala a vyrazila po štěrkové cestě a při tom přemítala, kde se přes den schová.

Zkontrolovala zprávy v telefonu, poslala příspěvek na Twitter pod hashtagem #cutforlife. Pocit, že ji někdo sleduje, nechtěl pominout. Hodila si batoh přes rameno a dala se do běhu.

6. KAPITOLA

Úzká cesta mu znesnadňovala práci, aspoň že šlo o jednosměrku. Třípatrové bytové domy po pravé straně vrhaly úzké stíny a zacláněly paprskům ranního slunce.

Přišel do práce pozdě, potřeboval toho udělat co nejvíc, než přijde šéf. V pátek se pokládalo nové vodovodní potrubí, a jak práce postupovaly, zaplnili díry ve vozovce dočasným makadamem, jiné části zahrnuli hlínou a překryli železnými pláty. Rychlé a jednoduché, říkal šéf. Nikdo nepozná rozdíl. Teď se vrátili odstranit dočasnou výplň, překrýt trubky trvalou zavážkou a položit na silnici asfalt.

Vrtal sbíječkou do hlíny, pracoval co nejrychleji, přestože z přístroje sálal žár. Hlína se zvedala a usedala. Náhle zahlédl o kus dál ve výkopu záblesk modré barvy. Na chvíli přestal sbíjet a utřel kapku potu, která mu stekla po čele. Pak přístroj úplně vypnul. Odložil ho stranou, zvedl plexisklové ochranné brýle a zadíval se tam. Nějaké zvíře? Na tohle nemá čas.

V tu chvíli si všiml bledé kůže a chomáče černých vlasů. Klekl si na koleno, zapřel se podrážkou druhé boty a začal hrabat. Z tmavé hlíny se vynořilo temeno hlavy. Nenapadlo ho, že by kvůli policii neměl místo činu narušovat. Horečnatě odhraboval další hlínu.

Andri Petrovic se hned tak něčeho nelekl. Ve své rodné zemi už viděl mnoho těl: vyhladovělé lidi, podřezané a spálené. Ani tohle by ho nemělo šokovat, přesto jím pohled na černé vlasy a na tu alabastrovou kůži se zelenými skvrnami rozkladu otřásl. A vyvolal v něm vzpomínku na den, který se pokoušel vytěsnit z paměti.

Když odhrnul poslední zbytky kolem hlavy, posadil se na hromadu hlíny. Nevnímal troubení klaksonů, rozčilené pokřikování ani sílící pobouření řidičů, kteří čekali u značky práce na silnici o třicet metrů dál.

Oběť měla zavřené oči, semknuté a sešpulené rty. Její štíhlá šíje vyčnívala z poskvrněné modré bavlněné halenky. Právě ta ho prve upoutala.

Vzteklý řev ho probral.

„Debilní Poláku!“ křičel muž, který se vykláněl z okna svého vozu. „Vrať se, odkud jsi přitáhnul!“

Tupý Ir. Není Polák. Zaťal silné prsty do pěstí a začal se jimi bušit do hlavy.

Ozvalo se bouchnutí dveří a kroky po bublajícím téru. Na květen bylo až moc horko. Teplá fronta, říkali v předpovědi. Andri byl na horko zvyklý. Byl zvyklý na těla, zvyklý na násilí. Ale tohle děvče, které tu leželo v nevysvěcené hlíně, zapomenuté pod rušnou ulicí, mu připomnělo jinou dívenku, dávno mrtvou. Tahle nebyla mrtvá dlouho. Přes známky počínajícího rozkladu mu připadala svěží jako třešňové okvětní plátky, snášející se ze stromů na chodník a do rozteklého asfaltu. Myslel si, že to všechno nechal jednou provždy za sebou. Jenže smrt neuznává žádné hranice. Pronásleduje vás jako věrný stín.

Znovu pohlédl do nehybné tváře té dívky a napadlo ho, jestli měla modré oči.

7. KAPITOLA

V budově policejní stanice bylo větší horko než venku. Detektiv inspektorka Lottie Parkerová protáhla své vysoké štíhlé tělo a uhladila si bílou bavlněnou halenku. Ani nadále se nezdálo, že by měli zedníci dokončit její kancelář v dohledné době. Nezbývalo než vydržet ještě nějakou dobu ve společné.

Otevřela dveře a vešla do známého prostředí. Hodila kabelku na zem u svého stolu a podívala se na hodiny. Právě minula devátá. Čili má hodinové zpoždění. Takhle začít nechtěla. Superintendanta Corrigana nikde neviděla, aspoň nějaká úleva.

„Přísahala bych, že jsem tu nechala bordel,“ poznamenala a kývla ke svému uklizenému psacímu stolu. Všechny propisky se ocitly v novém hrnku s malovanými vlčími máky.

Ohlédla se na detektiva seržanta Marka Boyda a tázavě povytáhla obočí.

„Mohla bys mi aspoň poděkovat,“ utrousil a zatočil se na kolečkové židli. V hnědých očích mu vesele jiskřilo. Měl úzkou košili, která obepínala jeho štíhlé tělo, a nikde ani kapičku potu. Vypadal dokonale, jako vždycky.

„Jak teď mám najít svoje heslo?“ Lottie položila mobil na stůl a došla ke klávesnici, kde si obvykle nechávala tahák v podobě papírku z lepicího bločku.

„Budeš si muset vzpomenout.“

„Aha, nádhera. Tak ti, Boyde, pěkně děkuju.“

Tmavé vlasy, prokvetlé šedinami, měl teď kratší. Obličej stále protáhlý a hladově vyhlížející, uši mu nepatrně odstávaly. Lottie otevřela zásuvku. Všechny složky seřazené a opatřené barevnými štítky. Byla pryč jen pár měsíců a jeho puntičkářství zachvátilo celou kancelář.

„Vítejte zpátky, inspektorko.“ Žertem zasalutoval. „Taky jste mi scházela.“

Zbytečně rázně zabouchla zásuvku, zapnula počítač a pokoušela se rozpomenout na heslo. Nepamatovala by si ho ani po čtyřech minutách, natož po čtyřech měsících. Pokusila se zahájit konverzaci. „Jak se ti vede od…“

„Rána se rychle zahojila,“ přerušil ji Boyd. „Psychicky? Jsem stejně v hajzlu jako vždycky.“

„A já myslela, že na hlavu jsem tu já. Heslo?“

„Pod hrnkem.“

Vyťukala kód. „Díky.“

„Jak se vede doma?“

„Sean už zase chodí do školy. Nebo aspoň většinu dnů. Je to boj. Navštěvuje psychologa,“ dodala a prohrábla si nově ostříhané vlasy.

„Ty bys taky měla,“ podotkl Boyd.

Lottie pokrčila rameny. „Vy jste ten nejlepší psycholog, doktore Phille.“

„Ano, to je mé druhé jméno.“ Boyd se zasmál, vzápětí zvážněl. „Sean je dobrej kluk, ale potrvá to, než se z té hrůzy vzpamatuje.“

„To ano. Mám ale dojem, že puberťáci jsou mnohem odolnější než my, dospělí.“ Doufala, že na Chloe a Katie se nezeptá. Nechtěla rozebírat své děti a jejich problémy. Přála si jen pohřbít se v práci. Už tak jí dovolená připadala neúnosně dlouhá.

Doufala, že to Sean a děvčata zvládnou, i když nebude celé dny doma. Už tam nemohla vydržet. Těch posledních pár měsíců pomalu nahlodávalo její odolnost. Byla schopná radit, prát a vařit jen do určité míry. Alespoň že se jí podařilo zbavit děti zlozvyku cpát se nezdravým rychlým občerstvením. Dnes by ráda opatrně vplula zpátky do kancelářského života. Chtěla mít nohy pevně pod stolem. Všechno zvládat.

„Na Bridge Street se našlo tělo.“ Do dveří strčil hlavu detektiv seržant Larry Kirby, vzápětí se v nich objevila jeho mohutná postava. Na sobě měl kostkovanou košili s vyhrnutými rukávy a na širokém čele kapky potu. Odhrnul si husté vlasy. Když spatřil Lottie, zarazil se.

„Ježiši, šéfe, vítejte zpátky,“ zafuněl.

„Sandály?“ Lottie upřela oči na jeho nohy v bílých ponožkách.

„Do města,“ ohradil se Kirby.

„S bílými ponožkami?“

„Taky se mi po vás stýskalo.“

„Kde je Lynchová?“ zeptala se Lottie. Vyšetřovatelka Maria Lynchová byla poslední kmenový člen jejího týmu.

„Na místě činu. Chlápci, co tam dělají nový vodovodní potrubí, vyhrabali mrtvolu ženského pohlaví.“

„První den v práci a hned tělo na uvítanou.“ Boyd se ušklíbl a vyšel za Kirbym ze dveří.

Lottie vzdychla. Vytáhla ze zásuvky několik pečlivě uspořádaných složek, rozložila je po stole a na ně vysypala z hrnku několik propisek. Konečně se cítila trochu jako doma.

Zvedla kabelku, hodila do ní mobil a při té příležitosti si všimla obálky od ranní návštěvnice. Bude to muset počkat.

Opustila kancelář a pospíchala za svými kolegy. Teď má práci.

* * *

Po zemi se roztékal tér. Ranní žár spaloval holé paže a rozséval pihy do bledých tváří. Po absolvování nejhorší zaznamenané zimy vůbec se zdálo, že teď je čeká vůbec nejteplejší léto. Lottie vystoupila z klimatizovaného automobilu a obklopila ji vlhkost. Nasadila si sluneční brýle, vděčná, že si světlou pleť namazala opalovacím krémem.

„Namazal ses?“ zeptala se Boyda.

„Jo.“ Zamkl vůz a srovnal s ní krok.

Po očku na něj pohlédla. Chová se odtažitě? I on měl sluneční brýle, takže mu neviděla do očí. Jejich soukromá minulost způsobovala, že v práci občas zapomínali na slušné chování vůči sobě. Anebo to je tím, že když se teď vrátila, už z něj není zastupující detektiv inspektor. Stal se opět pouhým detektivem seržantem.

Přiblížili se k vnějšímu ohrazení místa činu, kde uniformovaní strážníci přesměrovávali dopravu zpátky jednosměrnou ulicí, čímž úspěšně vytvářeli zácpy v celém městě. Teplota rychle stoupala, zároveň se sluncem na obloze, Lottie měla už teď navlhlou halenku. Znovu pokradmu pohlédla na Boyda v bavlněné košili a tmavě modrých kalhotách. Dokonce si ani nepovolil kravatu. Jak to dělá, že se nepotí? Zavrtěla hlavou. Nechápala to.

Ulice se zužovala. Automobily, které uvízly v zácpě ještě předtím, než byl vjezd do ulice zatarasen, se pokoušely vycouvat a vytvářely tak další chaos. A skutečnost, že se našlo lidské tělo, atmosféru nijak nevylepšovala.

Podlezli pod páskou ohrazující místo činu v Bridge Street, úzké spojovací ulici, která vedla kolem fotbalového stadionu, přes řeku, kolem nákupního centra a posléze se napojovala na hlavní tah. Na jejím konci blikaly semafory. Nalevo se nacházela hospoda U Barretta se zatlučenými okny a olupující se omítkou a vedle slepá ulička. Napravo bytové domy, které vznikly za dob rozkvětu. I v nich byla některá okna zatlučená prkny. Nejspíš jsem ty časy hojnosti zaspala, pomyslela si Lottie. Rozhodně ji nikdy žádná prosperita nepotkala. Podívala se na zaprášený třípodlažní činžák a pomyslela si, že je to možná dobře. Vzhledem k těm bytům před ní ovšem vyvstal další problém: bezpočet sousedů, které bude třeba vyslechnout. A takové výslechy mohou zabrat několik dnů.

Rozhlédla se po bezpečnostních kamerách. Jedna rozbitá visela za dráty ze stěny nad zadním východem z hospody.

Vyšetřovatelka Maria Lynchová s dlouhým pohupujícím se blond ohonem se činila ve vnitřním okruhu, u výkopu ve slepé ulici. Na rohu pokuřovali tři muži v reflexních vestách a bezpečnostních přilbách. Uniformovaní policisté si dělali poznámky. Lottie od nich odtrhla oči, uvědomila si, že Lynchová došla k ní a něco jí říká.

„… dívka.“

„Co?“ Pokusila se soustředit.

Lynchová se dívala do svého zápisníku. „Čekáme na kriminalistickou jednotku, teprve pak bude možné tělo vyprostit z hlíny. Státní patoložku jsme uvědomili.“ Zavřela notes. „Vzhledem k těm zácpám těžko říct, za jak dlouho tu bude.“

Lottie došla k provizornímu stanu, vztyčenému nad výkopem. Linul se z něj zápach rozkladu a zmaru.

„To tělo tu nesmí zůstat dlouho, je hrozné horko,“ poznamenala a opatrně překračovala pohozené nářadí.

„Je moc horko i na živé,“ poznamenal Boyd a nahlédl přes okraj výkopu. „Do prdele.“

„Co je?“ zeptaly se Lottie s Lynchovou zároveň.

„Moje boty.“ Zvedl nohu z lepkavého asfaltu. Postavil se na velký kámen trčící ze země.

Lottie netrpělivě čekala na kriminalistickou jednotku. Potřebovala zjistit, s čím se tu potýkají. Znovu se ohlédla po kuřácích na rohu. Jeden z mužů se omluvil, postavil se stranou a zapálil si další cigaretu.

„Kdo je to?“ ukázala na něj.

Lynchová nahlédla do poznámek. „Andri Petrovic. Ten to tělo vyhrabal. Málem ji sbíječkou zabil podruhé. Minul její hlavu jen o pár centimetrů. Všiml si v hlíně modré barvy.“

V tu chvíli ji Petrovic přistihl, jak se na něj dívá. Odvrátila pohled, ale stačila si všimnout, že má obličej zjizvený od levého lalůčku k dolnímu rtu.

Otočila se ke stanu. „Půjdu se na to podívat.“ Vytáhla z kabelky ochranné rukavice. Došla ke stanu, znovu se ohlédla po Petrovicovi, který stál na rohu, a otřásla se. Jak se může do jednoho páru očí vejít tolik bolesti?

* * *

Když Lottie odtáhla chlopeň stanu, dovnitř zasvítilo slunce. Lynchová ji vybavila ochranným oblekem, který si natáhla, k tomu si vzala rukavice, roušku přes ústa a nos a návleky na boty. Na zemi byly rozloženy ocelové desky, aby se dále neznehodnocovalo již tak kontaminované místo činu.

Skrčila se v tom těsném prostoru a dávala pozor, aby se ničeho nedotkla. Nejprve se oběti zadívala do obličeje. Tmavé obočí. Pramen černých vlasů na hladkém čele. Žádné známky traumatu. Zavřené oči, jemná pleť na víčkách, již nyní nafouklých rozkladem. V jednom uchu stříbrná pecka. Tu druhou ztratila? Lottie to zasáhlo víc než co jiného. Bez ohledu na to, kolik už viděla obětí, ji vždycky nejvíc dostávaly drobnosti, které je polidšťovaly.

„Uškrcená?“ zeptal se Boyd a skrčil se vedle ní. I on měl na sobě ochranný oblek. „Radši počkáme na patoložku.“

„Sakra,“ ulevila si Lottie a odhrnula oběti z čela tmavý pramen vlasů. „Vždyť je to proboha ještě dítě.“

„Odhaduju ji na osmnáct až pětadvacet,“ konstatoval Boyd věcně.

Náhle se ozval křik, až sebou oba trhli.

„Ven z mýho místa činu!“

U vchodu do stanu stál Jim McGlynn, velitel kriminalistické jednotky.

„Taky vás ráda vidím,“ utrousila Lottie. Uvědomila si, že McGlynna zatím pokaždé spatřila jen v pracovní výstroji.

„Ven, oba dva.“

„Ničeho jsme se nedotkli!“ bránila se Lottie.

„Tohle už byste snad mohla znát, inspektorko.“ Protáhl se kolem ní a začal vytahovat vybavení.

Boyd opustil stan, Lottie se posunula ke stěně a nechala technického guru pracovat. McGlynn ji při tom zcela ignoroval. Pro jistotu držela ústa pevně zavřená. Když skončil s fotografováním, začal pomalu otírat oběti z prsou nános hlíny. Objevil se límec modrého svršku.

Cvakání podpatků venku na ulici Lottie napovědělo, že dorazila Jane Doreová. Státní patoložka si rychle natáhla ochranný oblek a sundala lodičky na deseticentimetrových podpatcích. Vklouzla do mokasínů a přes ně přetáhla návleky. Lottie ustoupila ke straně. Pozdravily se a patoložka se připojila k McGlynnovi.

„Mladá žena. Žádné oděrky nebo stopy po provaze,“ konstatovala Jane, když oběti přejela po hrdle poté, co si prohlédla celý výjev.

McGlynn z těla metodicky odstraňoval zbytek hlíny. Postupně se objevilo celé. Lottie si všimla, že oblečení je z fáčoviny. Rozepnuté knoflíčky odhalovaly ňadra bez podprsenky se sítí modrých žilek, připomínajících silniční mapu.

Zpod hrudního koše se zvedala vyboulenina.

Lottie zůstala zírat. „Byla těhotná.“

Parný vzduch rázem ochladl. Lottie naskočila husí kůže.

„Možná je to jen rozkladem,“ upozornila ji Jane.

„To se mi nezdá,“ namítla a poznala, že si to nemyslí ani patoložka. „Jak dlouho je mrtvá?“

„Těžko říct. Když tělo není vystavené vnějším vlivům, rozklad je pomalejší. Ale máme nezvyklé horko. Tak dva dny. Možná. Posmrtná ztuhlost už je pryč, čili je rozhodně mrtvá déle než osmačtyřicet hodin. Víc vám povím, až ji budu mít v domě mrtvých.“

Dům mrtvých, kde patoložka prováděla posmrtné ohledání, byla márnice v Tullamorské nemocnici zhruba čtyřicet kilometrů od Ragmullinu.

„Zabili ji tady?“

„Nejdřív musím stanovit příčinu úmrtí, inspektorko,“ pronesla Jane formálně. „Ale podle té hlíny a umístění o tom pochybuju.“

„Dejte mi vědět.“

„Samozřejmě.“

Lottie vyšla ze stanu na horké slunce a rychle ze sebe stáhla ochranný oblek a hodila ho do igelitového pytle. Zavolala si Marii Lynchovou.

„Pošlete lidi vyslechnout zdejší obyvatele. Někdo musel vidět, jak to tělo zakopávali.“ Rozhlédla se po oknech okolních domů. „Buďte pečliví. A ty dělníky chci co nejdřív na stanici k sepsání výpovědi.“

„Ano, inspektorko,“ přikývla Lynchová a šla rozdat pokyny policistům.

„Zjistěte, jestli má ta hospoda funkční bezpečnostní kameru,“ dodala Lottie suše s pohledem upřeným na kameru visící na drátech. „A Kirby, ať někdo prohledá ty kontejnery.“ Ukázala na velké popelnice v ulici, z nichž vycházel hnilobný zápach, který se mísil s odérem ze stanu.

Kirby přikývl.

„Prvních osmačtyřicet hodin je zásadních,“ zdůraznila Lottie. „A obávám se, že o ty už jsme přišli.“

8. KAPITOLA

Na stanici se Lottie spolu s Boydem odebrala do výslechové místnosti číslo 1. Byla právě tak klaustrofobní, jak si pamatovala. Bez oken. Bez klimatizace. Tolik k původním architektům. A renovace stále neproběhla.

Měli na krku případ, kde bude třeba vyslechnout řadu svědků. Práce na několik dnů. Lottie se rozhodla začít s dělníky, kteří prováděli výkopové práce na místě činu.

Andri Petrovic momentálně seděl u stolu připevněného k podlaze, velké prsty zatínal do pěstí, hnědé oči měl přivřené. Únava, nebo strach?

„Tak pane Petrovici, odkud jste?“ zeptala se Lottie rovnou.

„Z Kosovo.“ Hluboký, pronikavý hlas.

„Jak dlouho žijete v Irsku?“

„Já přijel na práce,“ odpověděl. „Rok, možná víc.“

„A celou tu dobu jste v Ragmullinu?“

„Ano. Ne.“

„Nejste si jistý?“

„Já přijel. Já pracovat v Dublin. Pak jet do Ragmullin.“

Lottie se usmála, když zápolil s výslovností jejího města. Sama s tím městem také zápolila, byť v jiném smyslu.

„Proč zrovna Ragmullin?“

„Práce. Voda potrubí.“

„Kde momentálně bydlíte?“ Tohle bude trvat věčnost.

„Hill Point. Malý byt.“

Lottie tu čtvrť znala. Hill Point tvořilo několik bytových domů uspořádaných do půlkruhu mezi vodním kanálem a železnicí. Pár obchodů, školka a lékařská ordinace. Lacinější komplex, který si hraje na lepší, ale zoufale se mu to nedaří. Podívala se na Andriho Petrovice.

„Objevil jste tělo dívky. Znal jste ji?“

„Ne.“

„Povězte mi něco o tom příkopu, kde jste kopal. Kdy ty práce začaly?“

„Před tři dny pokládat potrubí. Pak přikrýt… jak to řeknete… dočasně. Dnes my přijít dodělat.“

„Dodělat?“

„Udělat zpátky silnice. Rozumíte?“

„Snad ano,“ přikývla Lottie.

„Takže tam od pátku nikdo nepracoval?“ zeptal se Boyd.

„My dělat jiná ulice, pak vrátit. Kvůli… doprava?“

„Můžete nám povědět ještě něco?“

„Nevím,“ svěsil Petrovic hlavu.

Ani další otázky toho moc neobjasnily. Lottie sílil v prsou známý tlak frustrace.

„Dáte nám svolení k odebrání vzorku DNA? Abychom vás mohli vyloučit z vyšetřování.“ Pravděpodobně zbytečný úkon, pomyslela si Lottie. Stejně už tělo kontaminoval.

Zatvářil se ostražitě. „Proč? Já neudělat nic.“

„Je to obvyklý postup. Nemáte se čeho bát.“

„Já nevím. Potom. Ano?“

„Raději bych to vyřídila hned, pane Petrovici.“

„Já nevědět proč. Ale dobře.“

„Můžete jít. Prozatím,“ řekla mu Lottie. „Máme na vás kontakt a možná s vámi ještě budeme chtít mluvit.“

Boyd vypnul nahrávací zařízení a zapečetil DVD. Lottie sledovala Petrovice pohledem cestou ke dveřím. Široká ramena, svaly pod reflexní vestou napnuté.

Otočil se. „Ta malá… v hlína. Moc mladá na smrt.“ Otevřel dveře, vyšel ven a tiše za sebou zavřel.

Lottie se podívala na Boyda. Pokrčil rameny.

„Dojdu pro dalšího,“ oznámil a vyšel ze dveří.

* * *

Když vyslechli všechny dělníky, objevil se ve dveřích superintendant Corrigan. „Vyšetřovací místnost. Teď hned.“

Lottie šla za ním, sledovala, jak se mu od pleše odráží světlo. Napadlo ji, jak často si asi holí hlavu, že dosahuje takového lesku. Ve vyšetřovací místnosti se nepříjemně zachvěla, vybavila si svůj poslední případ. Stejná místnost, jiná vražda. Na volně stojící tabuli byla připevněná posmrtná fotografie oběti. Hrubý náčrtek oblasti, kde se našlo tělo, a velká mapa města byly připíchnuté na nástěnce. Policisté vyřizovali telefonáty a sepisovali zprávy z probíhajících výslechů obyvatel okolních bytů.

Superintendant Corrigan si zamnul hlavu a posunul si brýle po tlustém nose. „Inspektorko Parkerová, máte tohle vyšetřování na povel.“ Zadíval se na ni jedním okem. To druhé měl zarudlé a napůl zavřené. Infekce? Snad to není nakažlivé. Lottie pro jistotu ucouvla.

„Díky, pane.“ Zkušenost ji naučila říkat toho v Corriganově přítomnosti co nejméně. Zlozvyk vypustit před ním z úst špatnou věc jí už mnohokrát vynesl potíže.

„Ale všechno pro tisk půjde přese mě,“ varoval ji. „Nechceme to podělat jako minule, jasné?“

„Ráda bych se do toho hned pustila, pane. Maria Lynchová už dělá rozpisy služeb a Boyd projde přepisy všech získaných výpovědí.“

„A co dělá Kirby?“

„Dám vám brzy vědět.“ Jen co ho najdu, dodala v duchu.

„Víte, co si myslím o podobných případech. Je to věc našeho oddělení. Není potřeba, aby se do toho montovalo město. Ale po tom guláši, co jste nadělala z posledního případu, nevím, jak dlouho jim v tom zabráním šťourat. Takže to koukejte rychle sfouknout. Bez průserů, jasné?“

„Jasné, pane.“ Navzdory všemu jí nepřestávalo vrtat hlavou, co má s okem. Že by se paní Corriganová přestala ovládat a jednu mu ubalila?

„A přestaňte na mě sakra civět.“

Lottie vzdychla. Tolik k představám klidného průběhu prvního dne v práci.

* * *

Kirby seděl u psacího stolu a probíral se hromadou přepisů výpovědí obyvatel bytů v okolí místa činu. Jednu nohu měl položenou na hromadě složek, sandál vedle ní.

„Hledala jsem vás,“ zamračila se Lottie.

„Tak jste mě našla.“ Rychle vsunul chodidlo do sandálu. „Chtěl jsem tohle vzít do vyšetřovačky.“

„Mají v té hospodě z té ulice bezpečnostní kameru?“

„Zkuste hádat, šéfe.“

„Nefunguje?“

„Správně.“ Kirby se podrbal v drátovitých vlasech. „Proč se někdo namáhá tyhle krámy instalovat, a pak je neudržuje? To fakt nechápu.“

„A v žádném z těch bytů asi taky žádnou nemají, co?“

„Nemají.“

„A co městská kamera z téhle oblasti?“ napadlo ji.

„Škrty v rozpočtu? Nevím, ale polovina těch kamer nefunguje. A stejně jsou jenom na hlavních ulicích.“

„Paráda.“ Lottie se snažila nedat na sobě znát zklamání.

Odpoledne procházela všechna hlášení, která vyšetřovatelé označili. Boyd dělal totéž a nepřítomně při tom rovnal propisky na svém stole do úhledné řady. Neobjevili vůbec žádné vodítko, zkrátka nic, co by napovídalo, kdo byla ta dívka nebo kdo ji zavraždil a pohřbil v ragmullinské ulici.

Ve čtvrt na pět odpoledne Lottie zazvonil telefon. Patoložka Jane Doreová. Lottie pozorně naslouchala, nakonec hovor ukončila. „Jane má hotovou předběžnou zprávu.“

„Jane prostě nemá mouchy,“ poznamenal Boyd.

„Tvoje volba výrazů mě někdy ohromuje.“ Lottie zavrtěla hlavou a popadla kabelku. „Jedu do Tullamoru.“

„Nepotřebuješ…“

„Z prstu si to nevycucám.“