Přeložila Michaela Melišíková

OUT OF NOWHERE

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and

P. & R. PERMISSIONS AND RIGHTS LIMITED

Translated from the English OUT OF NOWHERE,

Copyright © 2023 by Sandra Brown Management, Ltd.First published in the United States of America by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc.

Translation © Michaela Melišíková, 2024

ISBN 978-80-284-0303-4

Obsah

Poznámka autorky

prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

O autorce

Poznámka autorky

%

Zásah odnikud není příběh o smrti. Je to příběh o přežití.

Osudy dvou cizích lidí se střetnou v okamžiku nepředstavitelné tragédie. Nebýt této nepředvídatelné, nevysvětlitelné události, Elle a Calder by se pravděpodobně nikdy nesetkali. Zásahem vyšší moci se však jejich životy propletly.

Neměla jsem v úmyslu psát příběh, který začíná masovou střelbou. Vlastně je to téma, jemuž bych se za normálních okolností vyhnula. Na zprávu o další střelbě reaguju, ostatně jako my všichni, pocity zděšení, odporu a hlubokého smutku. Nedovedu si ani představit tu hrůzu, jakou prožívá člověk, jenž se ocitne v situaci tak nepochopitelné bezohlednosti.

Ale jak už to vypravěči příběhů mívají ve zvyku, šla jsem do toho. Chci říct, představila jsem si to.

Snažila jsem se představit si, jak se člověk s tak děsivou a traumatizující událostí vyrovnává. Jak může začít znovu a přetvořit svůj život do nějaké normální podoby, jestliže jsou jeho části nyní roztříštěné nebo úplně chybí?

Přiznám se, že už když jsem tento příběh psala, věděla jsem, že moje slova nestačí na to, abych popsala, jak Elle a Calder trpí.

Každému, kdo tuto knihu čte a kdo se alespoň přiblížil tomu, čemu byly vystaveny mé postavy, se omlouvám, pokud má slova naznačují, že vím, jaké to je. Já to nevím. Snažila jsem se však co nejautentičtěji a s co největší mírou empatie vylíčit, jak je zřejmě těžké udržet se po katastrofě nad vodou.

Ve zprávách se pojem „další masová střelba“ stal tak známým refrénem, že je až příliš snadné ho zastínit, zapomenout na jméno školy, města, pracoviště, nákupního centra, zábavního podniku nebo kancelářské budovy, kde došlo ke zmaření či zničení dalších životů. My jako společnost, jako jednotlivé lidské bytosti, nesmíme nikdy zůstat vůči takovým situacím neteční.

Takže zpět k tomu, co mě motivovalo k napsání tohoto příběhu. Je to pocta obětem. Řadím mezi ně i ty, kteří přežili.

Sandra Brown

prolog

Jen tak pro pořádek…

Jestli mě dopadnou, bude se předpokládat, že jsem cvok.

Správná úvaha, ale jedině v případě, že se cvok dá použít jako synonymum pro někoho, kdo je rozčilenej.

Aby člověk udělal to, co mám v plánu já, nemusí se jednat o někoho psychicky labilního. Já uvažuju docela racionálně. Nevypadám, ani se nechovám jako šílenec, protože jím nejsem.

Jsem vzteky bez sebe.

Všechno se ve mně vaří. A už hodně dlouho. Ostatní, co uvažujou o něčem podobným jako já, dělají tu největší blbost, když se rozhodnou svoje plány vytroubit do světa, ještě než je provedou. Ventilujou svoje rozhořčení na sociálních sítích. Takzvanejm přátelům svěřujou ty nejmorbidnější myšlenky. Zapisujou si svoje psychotický fantazie na papír, doplněný o strašidelný obrázky smrti a zkázy. Zaplňujou stránky načmáranýma nesmyslama, který se pak psychiatři a profilovači FBI snažej rozluštit, aby určili motiv jejich činu. Pak tyhle skutky často označí za „postrádající smysl“.

To, co postrádá smysl, jsou přitom ty analýzy. Je to mrhání časem a příjmy od daňovejch poplatníků. Ten, kdo tu věc spáchal, nemusel bejt ani šílenec, ani pacoš s nádorem na mozku, kvůli kterýmu se mu změnila osobnost. Nemusel trpět vzácnou chemickou nerovnováhou, ani mít potřebu držet vždycky všechno pevně na uzdě.

Ne. Je pravděpodobný, že ho prostě někdo nasral.

A to je právě můj případ. Mě taky někdo nasral, ale jinak jsem v pohodě. A svůj vztek si hodlám vybít tak, aby na mě ještě dlouho nikdo nezapomněl. Nemám ale potřebu dělat blbosti, jako třeba že budu všem svoje plány vytrubovat. Tamty ostatní netrpělivý pitomce nakonec policajti dopadnou, sejme je zásahovka nebo se zabijou sami.

Já nic z toho nemám v úmyslu. A věřím, že mi to projde.

Použiju tuhle zbraň. Nedá se vystopovat. To se dá zajistit snadno. Při páchání trestný činnosti ji ještě nikdo nikdy nepoužil. Je přenosná a lehce se dá schovat, ale není o nic míň smrtící než samonabíjecí puška.

Vidíte? Mám to promyšlený.

Má to ale jeden háček – jedinej, trochu znepokojivej zádrhel: já totiž nevím, kdy a kde ten svůj plán zrealizuju. Nezbyde než přizpůsobit se situaci, ať už jakýkoli, a využít příležitosti.

Ale nejsem blázen. Jestli se mi to prostředí nebude pozdávat nebo se tam bude vyskytovat moc policajtů nebo cokoli jinýho nebude úplně oukej, jednoduše odejdu a nechám si tu akci na jindy.

Takhle se to bohužel muselo odkládat už několikrát. Okolnosti se mi nejdřív zdály ideální a mě napadlo: Paráda, konečně! Jenže pak se pokaždý stalo něco, co mi zabránilo jednat. Jednou to byla bouřka. Jindy, kde byly jinak ideální podmínky, nějakýho staříka skolila mrtvice. Klasika, co? Vyrojila se tam ochranka a taky záchranáři. Do něčeho takovýho by se pouštěl jenom cvok.

Tyhle zpoždění mě ale čím dál víc frustrujou, rozčilujou. Prostě mě to štve.

Na druhou stranu, byť je fakt, že si nemůžu pořádně zvolit čas ani místo, tak trochu nevýhoda, ta bezprostřednost by zase mohla přijít vhod. Neprozradí mě žádný přeřeknutí, na mý záměry nikdo nikoho neupozorní, ani v nikom nevzbudím zvědavost.

Další výhodou takový spontánní akce je to, že když se naskytne příležitost a já si uvědomím, že všechno šlape, jak má, nebudu mít čas na nějakou nervozitu a zbytečně nad tím dumat. Budu muset jednat cílevědomě a bez váhání.

Proto se držím permanentně ve střehu. Ostražitost je hrozně důležitá. Jakmile se něco namane, jdu do toho. Až nastane ta správná chvíle, budu to vědět. A udělám to.

A co je na tom nejlepší? Nikdo mě nebude podezřívat.

Kapitola první

%

„Tvrdil jste, že jste nejlepší, a to taky zatraceně jste.“ Generální ředitel společnosti John Zimmerman Industries se usmál a natáhl ruku s bankovní stvrzenkou. „Před hodinou vám byl na účet připsán honorář včetně těch zasloužených bonusů.“

„Děkuju.“ Calder Hudson zkontroloval údaje na stvrzence. Číslo účtu bylo správné a částka před desetinnou čárkou se pohybovala v krásných šestimístných cifrách.

„Všechno se zdá být v pořádku.“ Calder papír přeložil, zastrčil ho do náprsní kapsy svého na míru ušitého obleku a usmál se na skupinu zaměstnanců vyššího managementu, kteří se kolem něj shlukli. „Bylo mi potěšením, dámy a pánové. Mohu použít JZI jako referenci?“

Generální ředitel odpověděl jménem shromážděných: „Samozřejmě, samozřejmě. Poskytneme vám výtečné hodnocení.“

Calder povytáhl obočí. „S důrazem na diskrétnost.“

Všichni se zachichotali.

„Přirozeně,“ odvětil generální ředitel.

Calder spokojeně přikývl, poděkoval všem vespolek a pak jako kněz rozdávající požehnání obešel kruh a s každým si potřásl rukou. Popřál jim hezký večer, vzal si aktovku a vyšel z jednací místnosti ven.

Cestou k výtahu se snažil udržet zdánlivě ležérní krok, nicméně v duchu si připadal vítězně jako maršál při průvodu k Mardi Gras.

Sestup z nejvyššího patra dallaského mrakodrapu plného skla a oceli do podzemních garáží trval dlouho, ale Calderovi ještě dole pulzovala v žilách samolibá radost. Máchl vítězoslavně rukou do vzduchu a jeho zavýsknutí se rozléhalo ozvěnou po celé téměř prázdné garáži, připomínající betonovou jeskyni.

Jak bylo předem domluveno, jeho jaguár na něj čekal v první řadě VIP parkovacích míst. Něco přes tři měsíce musel jezdit v pronajatém autě a byl moc rád, že se mu podařilo získat svůj elegantní sporťák zpět.

Konečky prstů si přiložil k ústům jako polibek a pak jimi poklepal na střechu auta. „Ahoj, zlatíčko. Chyběl jsem ti?“ Svlékl si kabát, položil ho i s kufříkem na sedadlo spolujezdce a pak nastartoval motor, vzrušený agresivním vrčením, po kterém se mu tolik stýskalo.

Vycouval, a když prudkými zatáčkami stoupal po garážových patrech k výjezdu, pneumatiky hrozivě skřípaly. „Drsňák za volantem,“ zašeptal si pro sebe samolibě, jakmile vystřelil z garáže do městských ulic.

Bylo už po pracovní době, a tak dopravní špička polevila. Žádný jiný řidič by se mu neodvážil postavit do cesty. Ne dnes. Než dofrčel k nájezdu na dálnici, několika křižovatkami ve městě prosvištěl na oranžovou.

Nasadil si sluneční brýle, aby přes ty krvavě oranžovo-červené pruhy, které na obloze vykreslovalo zapadající slunce, viděl na cestu, a pak si z držátka u volantu vytáhl telefon.

Shauna to zvedla po druhém zazvonění a řekla: „Ahojky, fešáku.“

„Ahojky, krásko.“

„Jak to šlo?“

„No, o všech se to asi říct nedá, ale já jsem měl super den.“

„To je poznat už podle hlasu. Cítím z něj domýšlivost.“

„Snažím se ji ze všech sil potlačit, ale vždyť víš…“

„Jojo, vím. Už jsem to párkrát slyšela a je to nesnesitelné.“

Zakřenil se. „Ty to ale sneseš, viď?“

„Nedělej chytráka. Kdepak jsi?“

„Mířím domů. A co ty?“

„Domů? Měl jsi být na cestě sem.“

Calderovo nadšení trochu pohaslo, když si uvědomil, že Shauna musí jít večer do práce. Ať se propadne, jestli si dokáže vzpomenout, co měla v plánu. „Ty jsi ještě ve studiu?“

„Ne, už jsem na pouti. Zabíjím čas v dodávce, zatímco se štáb připravuje na rozhovor.“ Podrážděně si odfrkla. „Tys zapomněl, viď? Na rovinu, Caldere. Sliboval jsi, že přijdeš.“

Pouť. Aha, jasně. „Řekl jsem, že o tom budu přemýšlet.“ Nemusel o tom přemýšlet. Už když to vyslovoval, věděl, že ve skutečnosti nikam nepůjde. Na žádnou okresní pouť se nechystal. „Jak dlouho se zdržíš?“

„Rozhovor dělám hodinu před začátkem koncertu. Chci zachytit trochu atmosféry ze zákulisí, ještě než to vypukne. Nemusím zůstat na celou akci, nějakou dobu se tu ale zdržím.“

Nic z toho, co řekla, se mu nelíbilo. „Právě jsem zdárně dotáhl svůj největší kontrakt. Jsem bohatší o víc než sto tisíc a ti hlavouni mi prakticky líbali ruce za to, že mi můžou zaplatit. Tak bych chtěl prostě zapařit.“

„Však zapaříme. Jenom to bude o pár hodin později.“

O pár hodin?

Shauna pokračovala: „… producent totiž vtěsnal ten rozhovor na poslední chvíli do vysílání v deset večer.“

„Koho tam máte tak důležitého? Je snad ve městě prezident?“

„Ještě někdo lepší. Bryce Conrad.“

„To je kdo?“

„Jenom ta nejzářivější vycházející hvězda ze světa country,“ vysvětlila a ani se nesnažila skrýt své nadšení.

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Ale slyšel! Říkala jsem ti, že se obecně stydí před kamerou, ale že mně rozhovor slíbil. Mluvili jsme o tom spolu přece aspoň deset minut.“ Po krátké odmlce dodala: „Já věděla, že mě nevnímáš.“

„No tak, nech toho, jo? Soustředil jsem se na práci. V tomhle týdnu mi šlo vážně o hodně.“

„Mně taky, Caldere,“ odsekla. „Kdybys mě poslouchal, věděl bys, že dostat se k Bryci Conradovi byl přímo bravurní kousek. Fakt důležitý. Dnes odpoledne mi zavolali z Entertainment Tonight. O víkendu o něm připravují reportáž a možná do ní přidají i pár střípků z mého rozhovoru. Takže nejsi sám, kdo měl super den, chápeš? Mimochodem, děkuju za optání.“

Kdyby pokračovali v tomto duchu, jeho pocit vítězství by byl brzo v tahu. A on o něj vážně nechtěl přijít, zvlášť kvůli hádce ohledně nějakého country týpka.

Pokusil se udobřit si ji. „Hele, mě to mrzí. Měl jsem dávat větší pozor. To s tou televizí je bezva.“

Mírnějším hlasem odpověděla: „I kdyby ten rozhovor neodvysílali, jsem alespoň v jejich hledáčku.“

„O to víc bychom to měli dneska večer oslavit. V kolik tipuješ, že se vrátíš domů? Nechám vychladit šampaňské.“

„Co kdybys prosím přijel ty sem, jak bylo v plánu?“

„Na tu pouť?“ Odfrkl si. „No tak, Shauno.“

„Je to trochu z cesty, ale…“

„Je to prakticky v Oklahomě.“

„Když pojedeš v rychlém pruhu, stihneš to za pětačtyřicet minut. Prosím. Bude to zábava.“

„V porovnání s čím? S kolonoskopií? Kromě toho budeš pracovat, takže mě tam stejně necháš jen tak postávat a hrát kulečník.“

„Než sem dorazíš, budu už nejspíš s rozhovorem hotová. Přijeď. Je krásný večer.“

„Shauno…“

„Nechám ti volňásek u severní brány. Tam je taky vyhrazené parkoviště. Až sem přijedeš, pošli mi esemesku a já ti řeknu, kde mě najdeš. Zůstaneme na pár písniček a pak odjedeme. Slibuju.“

„Nenapadá mě nic, na co bych měl dneska menší chuť než na okresní pouť. Hodně štěstí s tím rozhovorem. Uvidíme se doma. Ahoj.“

Calder zavěsil. Vztek a rozhořčení mu zkazily dobrou náladu. Zvýšil hlasitost autorádia a pak ho podrážděný výběrem písní vypnul úplně.

Jelikož se tolik radoval z úspěchu, očekával, že až se vrátí domů, bude na něj mezi hedvábnými prostěradly čekat Shauna se svým rozpáleným tělem a vychlazeným šampaňským. Přeplněný zábavní park se štěrkovým povrchem byl od této představy na hony vzdálený. Měl plné právo se zlobit.

Po pár ujetých kilometrech po dálnici však ubral plyn a neochotně musel uznat, že to byla jeho chyba, že na její dnešní závazek zapomněl. Získání toho rozhovoru bylo pro Shaunu a její další kariéru evidentně důležité a ona o něj moc stála.

Až se vrátí domů, bude nevrlá a zamlklá. On bude mít tichou domácnost. Na sex pak může rovnou zapomenout. Ten by nepřipadal v úvahu.

Na druhou stranu, co kdyby se na té pouti nečekaně objevil a tím ji překvapil? Řekl by: Choval jsem se jako vůl. Promiň. Což by v hloubi duše nemyslel vážně, ale díky omluvě by s největší pravděpodobností roztál i ledovec a on by si večer mohl vrznout, což bylo prioritou.

Když se to vezme kolem a kolem…

Šlápl na plyn, aby předjel kamion, jehož řidič na něj zatroubil. Calder mu ukázal vztyčený prostředník, prosvištěl jaguárem okolo a zamířil ke sjezdu.

„Charlie, Charlie, podívej se sem. Podívej se na maminku.“

Pomocí fotoaparátu mobilního telefonu se Elle podařilo zachytit uslintaný zubatý úsměv, když kolem ní její syn projížděl na minikolotoči. Při další otáčce natočila dokonce několikavteřinové video, jak jí mává, k čemuž ho navedla její kamarádka Glenda, která se laskavě nabídla, že ji na kolotoči vystřídá. Charlie se totiž vezl už popáté.

Když kolotoč pomalu zastavil, Glenda stihla sesednout a zároveň udržet dvouleté dítě, které chtělo zůstat na malovaném poníkovi. Přenesla ho k Elle, jež si chlapce pře-vzala.

„Díky moc,“ řekla Elle kamarádce. „Kdybych musela absolvovat ještě jednu jízdu, asi bych se pozvracela.“

Glenda se zasmála. „Ze všeho toho točení nebo z té hudby?“

„Těžko říct. Z té muziky mi bude pískat v uších ještě pár dní.“

„Mně taky, ale projížďku se svým oblíbeným kovbojem bych si ujít nenechala.“ Glenda pohladila Charlieho po tvářičce. Ta byla ulepená od zbytků cukrové vaty, kvůli čemuž se Elle omluvně zasmála, Glenda však jen mávla rukou. „To je fuk. Musím ale zmizet. Jedna z holek mi napsala. Jsou tady a čekají na mě na pivní zahrádce se džbánem mražených margarit, o kterých přísahají, že volají moje jméno.“

„Jen běž,“ pobídla ji Elle a snažila se upoutat Charlieho v kočárku. Hrbil se a odmítal spolupracovat. „Nepočítala jsem s tím, že tu zůstanu tak dlouho, ale chci využít každou chvilku. Mám totiž pocit, že se blíží malý dětský hysteráček.“

Z přihrádky na zadní straně kočárku vylovila Charlieho králíka s ušima svěšenýma dolů jménem Bun a podala mu ho. Ten si plyšáka zastrčil pod paži a na chvíli se uklidnil.

Glenda se zamračila a řekla: „Kéž by ses k nám tak mohla přidat a zůstat na ten koncert.“

„Ach, no jo, ráda bych zůstala. Jenže tenhle výlet jsem vymyslela na poslední chvíli a hlídání pro Charlieho takhle narychlo se už nedalo sehnat.“

Toho rána se poté, co se popasovala s praním a lehkým úklidem, usadila ve své domácí kanceláři, aby zase odvedla kousek práce. Charlieho zabavila hračkami, knížkami a jeho oblíbenými videy s Tlapkovou patrolou.

V průběhu odpoledne však začal fňukat a dožadovat se její pozornosti, kterou si za to, že byl celý den zavřený doma, zasloužil. A tak, i když byla právě ve své tvůrčí „zóně“, vypnula počítač, posadila si synka na klín a mezi pusinkováním jeho tvářiček mu navrhla, že zkusí zavolat Glendě. „Dneska pouť končí. Uvidíme, jestli pojede s námi.“

Ačkoli rozuměl jen slovu „Glenda“ a „pojede“, Elle se nemusela ptát dvakrát.

Glenda byla z návrhu, aby ze své realitní kanceláře odešla dřív, nadšená. „Skvělý nápad. Pár mých kamarádek z pilates pořádá dámskou jízdu. Večer jdeme na ten koncert. Připojím se k tobě a Charliemu a potom se sejdu s nimi.“

Domluvily se na čase a místě setkání hned u severní brány. Když Glenda, generální a výkonná ředitelka společnosti Foster Real Estate, dorazila, připomínala modelku pro nějaký luxusní obchod s westernovými oděvy. Na sobě měla dlouhou džínovou sukni, kovbojské boty se stříbrnými ozdobnými cvočky, koženou bundu s třásněmi a šňůry tyrkysových korálků kolem krku.

„Vedle tebe si připadám jako v pytli od brambor,“ poznamenala Elle se sebeironickým úsměvem. „A jako mamina.“

Glenda si ji prohlédla odshora dolů. „Kdyby sis vzala o číslo menší džíny, tvůj zadek by byl k sežrání.“

„To sotva.“

„Já bych si s tebou zadek hnedka vyměnila. A o tvých vlasech ani nemluvím. To prostě není fér. Každopádně to tričko by vážně sneslo ozdobu, ideálně pár zářivých flitrů.“

Elle se zasmála. „Zářivé flitry, ty se tedy k mému životnímu stylu dokonale hodí.“

Následující dvě hodiny přítelkyně na střídačku manévrovaly s Charlieho kočárkem v davu. Navštívili společně zoo, vánoční trh a různé výstavy, ale centrum hlavního dění si nechali na konec, právě když zapadalo slunce a obloha se barvila do tmavě fialové.

Všude kolem se začala rozsvěcet blikající barevná světýlka, která Charlieho fascinovala. Se svou matkou se svezl na několika atrakcích v dětském koutku, zatímco Glenda je svým telefonem fotila s tím, že snímky později pošle Elle. Chlapcovou nejoblíbenější atrakcí byl pochopitelně kolotoč. Jízdou na něm celou akci vhodně zakončili.

Teď, když Elle objala svou kamarádku na rozloučenou, Glenda řekla: „Všimla jsem si v okolí spousty hezkých chlapíků. Co kdyby ses pokusila s někým seznámit, Elle?“

„Já už jednoho hezkého chlapíka mám,“ namítla Elle, sklonila se a pocuchala Charlieho tmavé kadeře.

„O tom žádná,“ souhlasila Glenda. „Je to zlatíčko. Dávejte na sebe po cestě domů pozor. Mám vás ráda.“

„Zavolej mi zítra, povyprávíš mi o tom koncertu, jo?“

„Zavolám.“ Glenda jim poslala vzdušný polibek a začala se prodírat davem směrem k pivní zahrádce.

Elle pocítila záchvěv žárlivosti, že si její kamarádka může v pátek večer užívat a vyrazit si do společnosti. Před třemi lety však učinila jisté rozhodnutí, a ani na okamžik toho nelitovala.

Když se podívala na Charlieho, který mohutně zíval, srdce se jí rozbušilo čirou radostí. Sehnula se a přitiskla se mu tváří ke krku. „Maminka tě má moc a moc ráda. Tak co, půjdeme už domů?“

Kopl do opěrky. „Domů.“

„Obávám se, že to moc rychle nezvládneme.“ Otočila kočárek tak obratně, jak jen to šlo, aniž by do někoho vra-zila.

Dav zhoustl, jak se blížili k severní bráně, jíž předtím do areálu vstoupili. Přestože byly turnikety pro vstup a výstup oddělené, v místech, kde se sbíhali ti, kdo přicházeli, s těmi, kdo odcházeli, tvořili návštěvníci dva proti sobě se pohybující davy. Elle s Charliem se snažili jít proti proudu těch, kteří vstupovali, ale řada před nimi se posouvala nanejvýš po pár centimetrech.

„Vypadá to, že tu dneska večer bude pěkná sešlost,“ ozval se muž, který se šoural vedle ní. Měl kulatou a zarudlou tvář. Kouty ustupujících šedivých vlasů mu ohraničovaly širokou lesklou pleš. Na nose mu seděly brýle s drátěnými obroučkami, v jejichž sklech se odráželo točící se ruské kolo. Ačkoli by mu případnou rozmrzelost nikdo nemohl vyčítat, jeho hlas sršel dobrou náladou.

Elle se na něj usmála. „Bryce Conrad je holt velký tahák.“

„To tedy.“ Mrkl na ni. „Myslím, že utíkáme právě včas.“

Opětovala jeho rošťácký úsměv, pozornost však obrátila zpět k Charliemu, který se snažil vylézt z kočárku.

„Ne, Charlie. Tady nemůžeš ven.“

Odolával jejím pokusům zatlačit ho zpátky na sedadlo a nehodlal pochopit, proč mu vysvětluje, že musí zůstat sedět. Nakonec bitvu vyhrála, narovnala se, s nadějí pohlédla k východu a odhadovala, jak dlouho to ještě vydrží, než Charlie propukne v záchvat vzteku.

„Pardon.“

Podrážděné zamumlání se ozvalo z druhé strany, když do Elle vrazil někdo mířící v protisměru. Otočila se, aby odpověděla, jenže dotyčný už byl o kus dál. Na rozdíl od ostatních měl na sobě formální kalhoty a košili. Asi nějaký manažer, pomyslela si.

To byla Ellina poslední myšlenka před tím výstřelem.

Nečekaným a hlasitým.

Nejdřív si myslela, že je to zvukový efekt některé z atrakcí. Když se rána ozvala znovu, napadlo ji, že se snad jedná o ohňostroj. Ale ten měli odpálit až po koncertě.

Zmateně se ohlédla za starším mužem, s nímž před chvílí mluvila. Držel se rukou pod krkem. Mezi prsty mu stříkala krev. Gejzír krve vystříkl i na Elle.

Zapotácel se a upadl tvrdě přímo na ni, což ji přinutilo ucouvnout. Levou rukou se zachytila madla kočárku a pravou natáhla, aby se pokusila odvrátit pád. Při nárazu do asfaltové vozovky jí však madlo vyklouzlo z ruky. Dopadla na zem tak tvrdě, že se kousla do jazyka a cítila v ústech krev. Kočárek neudržela.

Starší muž se tím nárazem svalil na kočárek a vymrštil ho dopředu. Ten se začal rozjíždět a vrážel do lidí, kteří se nyní zběsile rozprchávali.

Někdo vykřikl: „Střelec, střelec!“

Elle trvalo jen zlomek vteřiny, než si uvědomila, že se skutečně děje něco nemyslitelného. „Charlie!“

Vrhla se dopředu a zběsile se snažila chytit aspoň okraj kočárku, ale ten už byl mimo její dosah a ujížděl od ní dál a dál. V cestě jí překážel starší muž, který padl obličejem k zemi a nyní se už nehýbal. Pod ním se rozlévala kaluž krve.

Blesklo jí hlavou – tou částí mysli, která ještě fungovala –, že je mrtvý. Ale bez přemýšlení, aniž by na vteřinu zaváhala, se plazila přes jeho ležící tělo, rukama a teniskami klouzala po jeho krvi. Moc se jí to však nedařilo. Pravá ruka ji neposlouchala.

Kočárek se zmítal v tlačenici vyděšených lidí. Vzdálenost mezi ním a Elle se zvětšovala a ona se nemohla dostat k němu, k Charliemu, ke svému dítěti.

Přímo před ní spadl muž, kterému někdo podrazil nohu. Při pádu zařval bolestí. Její výkřiky se nedaly odlišit od výkřiků ostatních, panikařících a stejně smrtelně vyděšených jako ona. Dokázala však rozeznat hlas svého dítěte. Jeho kvílení.

„Charlie, už běžím! Maminka už jde! Charlie!“

Prchající muž v kšiltovce narazil do kočárku a koleny se udeřil o jeho hranu.

Elle s bezmocnou hrůzou sledovala, jak už kočárek jede pouze po dvou kolech.

Periferně zahlédla, jak se manažer, který do ní předtím vrazil, natáhl po kočárku a podařilo se mu ho čapnout za madlo.

Setrvačností se však vozítko převrátilo na bok a strhlo muže s sebou.

Muž na něj spadl.

Elle hystericky vykřikla.

Slyšela pronikavé, vyděšené výkřiky ostatních. Země pod dusotem stovek nohou úplně vibrovala.

Pro Elle Portmanovou se vřava proměnila v horor, který se odehrával ve zpomaleném záběru.

Proto později tolik litovala, že si pamatuje s ostrostí a brutalitou každý detail toho pekla.

Kapitola druhá

%

„Pane Hudsone?“

Calder si přál, aby ten, kdo na něj hovořil, zmlkl a nechal ho na pokoji. Hlava mu šíleně třeštila.

Obklopovaly ho nejrůznější zvuky a činnosti, které nedokázal identifikovat, ani se o to nesnažil. Lidé hlasitě mluvili. Přestože měl pevně zavřená víčka, pronikalo skrz ně neskutečně jasné světlo. Všechny tyto hyperaktivní podněty působily stejně rušivě jako například tornádo. Jediné, po čem toužil, bylo ticho, klid, tma, zapomnění.

„Pane Hudsone? Slyšíte mě? Můžete se probudit. Jste po operaci.“

Vnímal pohyb, jak se to neodbytné stvoření – s ženským hlasem – přibližovalo, naráželo do povrchu, na kterém se nacházel, rozhoupávalo ho a způsobovalo, že hladina bolesti v jeho lebce prudce stoupala. Pravá ruka se mu zvedla, kdosi na ni vyvinul tlak, a když ji zase uvolnil, dotyčná osoba řekla: „Jmenuju se Cindy. V příštích hodinách se o vás budu starat. Brzy se na vás přijde podívat lékař. Dal byste si kostku ledu?“

Bylo mu jedno, jak se jmenuje. Kdo to byl a o čem to mluvila?

„Malinko vám nadzvednu hlavu. Dejte mi vědět, kdyby se vám udělalo nevolno.“

Nezvedla mu hlavu „malinko“. Katapultovala ho z lehu na zádech až do zpropadeně vzpřímené polohy. V lebce jako by mu explodoval dynamit. Žaludek se mu zvedl. Začal se dávit.

„Tady máte sáček.“

K ústům mu přiložili něco studeného a neznámého. Prudce se vyzvracel. Znovu a znovu se dávil s pocitem, že vyvrhuje vlastní vnitřnosti, ačkoli z jeho úst nevycházelo nic kromě kyselých žaludečních šťáv, které vyplivoval, nejistý a lhostejný vůči tomu, jestli se trefil do sáčku, nebo ne.

Jakmile křeče konečně ustoupily, řekla: „Už je to lepší? Kdybyste znovu potřeboval, dejte mi vědět.“

Pokusil se zvednout ruku a rozmáchnout se směrem k čarodějnici Cindy, která ho vytáhla ze vznešeného stavu nicoty do čirého pekla, avšak zdálo se, že nad svými končetinami ztratil kontrolu.

Ohromen a vyděšen tímto zjištěním otevřel oči a zamrkal proti oslepujícímu světlu nad hlavou. Nějaká postava se mu opakovaně zjevovala před zrakem a zase se vzdalovala tak rychle, až se mu dělalo špatně. Nakonec se mu na svého trýznitele podařilo zaostřit.

Mladá žena s desítkami dlouhých copánků vedle jeho lůžka, evidentně nemocničního, upravovala infuzní vak.

Očima sledoval hadičku kapačky, která vedla až ke hřbetu jeho pravé dlaně, kde mu byla několika náplastmi připevněna. K ukazováčku měl připnutý přístroj s červeným světlem. Předpokládal, že něco monitoruje. Uvědomil si, že mu z nosu trčí hadička.

Mladá žena se ohlédla přes rameno a usmála se na něj. „Výborně. Jste vzhůru. Přešla ta nevolnost?“

Pokusil se promluvit, vydal však jen jakýsi skřehot. V ústech měl šíleně sucho a v krku ho štípalo od toho hnusu, který vyzvrátil. Zkusil to znovu a tentokrát se mu podařilo zašeptat: „Jsem v nemocnici?“

„Jste po operaci, na jipce.“

„Operaci?“

„Budete v pořádku.“ Cindy ho poplácala po pravém rameni, pak přešla k přenosnému stojanu s notebookem a začala ťukat do klávesnice.

Jaká operace? Proč se cítí tak příšerně? Co se mu to proboha stalo?

Nedokázal si hned vzpomenout, ale postupně se mu začaly vracet útržky událostí, jejichž posloupností si nebyl jistý. Snažil se je poskládat ve správném pořadí, až se mu podařilo zrekonstruovat časový úsek mezi odchodem z kancelářské budovy v centru Dallasu a příjezdem do areálu zábavního parku v jedné z odlehlých obcí v sousedním okrese.

Jel tam, aby překvapil Shaunu. Jak se dalo očekávat, všude byly davy lidí. Měl…

Najednou znovu uslyšel střelbu a jeho mysl zaplavily vzpomínky a zvuky, jež mu připadaly jak z jiného světa. Lidé křičeli, utíkali, padali, krváceli.

Vzpomněl si, že ho jedna kulka zasáhla. „Postřelili mě?“ Zmocnila se ho děsivá myšlenka, která napovídala, proč se mu jeho končetiny zdají být těžké a nehybné. „Jsem ochrnutý?“

Sestra přestala psát a vrátila se k jeho posteli. „Nejste ochrnutý, pane Hudsone. Utrpěl jste zranění na paži. Do kapačky dostáváte léky proti bolesti. Můžete se hýbat, jen se vám momentálně nechce vynakládat úsilí.“

Teprve pak si uvědomil, že mu levou ruku a rameno svírá obvaz. Ohlédl se na sestru a ta mu z očí musela vyčíst paniku. Znovu ho poplácala a pronesla: „Budete v pořádku.“

„Přijdu o ruku?“

„Budete v pořádku, pane Hudsone.“

Chtěl na ni zařvat, aby to přestala opakovat. Vypadal snad, že je v pořádku? Vložil do svého slabého hlasu tolik síly, kolik jen dokázal. „Chci mluvit s doktorem. S tím, který mě operoval.“

„Brzy přijde.“

Zatřásl hlavou, čímž si přivodil další vlnu trýznivé bolesti. „Chci ho vidět hned.“

„Ještě je na operačním sále, kvůli dalším obětem té střelby.“

Calder otevřel ústa, aby promluvil, ale rychle je zavřel. Přišla druhá, silná vlna nevolnosti. Polkl hořkou tekutinu, jež mu naplnila ústa. „Kolik jich bylo?“

„Takové informace nemám.“

Lhala, ovšem on neměl sílu ji z toho obvinit. „Někdo zemřel?“

„Přinesu vám zázvorovou limonádu. Pokud vám s tou nevolností nepomůže ani ta, zkusíme vám dát něco jiného.“

Její vyhýbavost byla dostatečnou odpovědí. Střelba se jistě neobešla bez ztráty na životech.

Odešla tak, že odhrnula chatrný závěs, který neúčinně odděloval jeho lůžko od lůžek ostatních pacientů. Bylo tam rušno. Personál se věnoval svým povinnostem, přenášel tohle, tlačil tamto. Jeden z nich se pohyboval s kbelíkem a tanečním partnerem v podobě mopu. Jiný procházel kolem s rachotícím vozíkem na skřípajících kolech. Kolem proběhla mladá žena v chirurgickém oděvu a tvářila se ustaraně. Telefon na stole nepřetržitě vyzváněl, ovšem bez odezvy. Mimo jeho zorný úhel někdo neurčitého věku a pohlaví křičel buď úzkostí, nebo bolestí.

Zřejmě má jen noční můru. Situace byla příliš bizarní na to, aby byla skutečná. Lidem jako Calder Hudson se přece nestávalo, aby je stříleli na okresní pouti. Lidé jako on na takové akce ani nechodili.

Ale když si položil hlavu na polštář a zavřel oči, aby se zbavil toho brutálního světla nad sebou, uvědomil si, že je to skutečné až přespříliš.

Kromě hlavy ho nic nebolelo, ačkoli věděl, že až přestane působit anestezie a oni sníží dávku analgetik, bolest pocítí.

Levou ruku měl teď požehnaně otupělou a příliš ztěžklou, než aby s ní mohl hýbat, a v každém případě se mu nechtělo to zkoušet, vlastně se toho trochu bál. Cindy ho ujišťovala, že ochrnutý není, že bude v pořádku, ale dalo se jí věřit? Možná ho jen nechtěla vyděsit.

Nicméně byl naživu.

Mohl být klidně po smrti.

Málem zemřel. Dnes.

Hluboko v hrudníku mu začal narůstat tlak, který se stupňoval, až se bál, že mu praskne hrudní kost. Hrdlo se mu bolestivě stáhlo. Hlavou se mu míhaly náhodné, byť názorné vzpomínky.

Pravou ruku sevřel v pěst, aby se mu netřásla. Z koutků zavřených očí mu vytékaly slzy a kutálely se mu po spáncích. Navzdory tvrdohlavému odhodlání zůstat zcela potichu se mu mezi rty vydral vzlyk.

„Pane Hudsone?“

Calder si neuvědomil, že usnul, takže ho probuzení mírně překvapilo. Neměl v úmyslu spát. To musí být těmi léky, pomyslel si.

Nebo mu mozek zkrátka prokázal laskavost, když se vypnul, aby nemusel přemýšlet o masové střelbě, již nějakou hříčkou osudu přežil, zatímco ostatní takové štěstí neměli.

Nechtěl přemýšlet o zázraku, proč se to podařilo právě jemu. Ta otázka byla příliš spletitá a komplikovaná na to, aby se jí teď zabýval. Pokud vůbec.

„Pane Hudsone?“

Už to nemohl déle odkládat, a tak otevřel oči.

Muž, který se na něj díval, prohlásil: „Jsem doktor Montgomery, šéf zdejšího traumatologického oddělení. Ošetřoval jsem vás na pohotovosti, ale to si zřejmě nepamatujete. Později jsem dohlížel na operaci vaší paže, i když většinu práce odvedli moji kolegové. Jak se cítíte?“

Měl na sobě čistý lékařský úbor, takže nepřišel přímo z operačního sálu, ale vypadalo to, že na něm strávil dlouhé a náročné hodiny. Vypadal velmi unaveně. V řídnoucích vlasech se mu objevovaly nitky šedin a Caldera uklidňovalo, že lékař, který se o něj staral, nebyl žádný nováček.

„Hloupá otázka, co?“ Montgomery se suše usmál. „Jak se cítíte za těchto okolností?“

Calder si odkašlal. „Jak je na tom moje ruka?“

„Kulka vnikla tudy.“ Ukázal na místo zhruba tři centimetry nad jeho loktem. „Zasáhla vaši pažní kost a vyšla zadní stranou těsně pod ramenem. Kloub minula, za což můžete být vděčný. Všechny kostní úlomky byly odstraněny pinzetou. Cévní chirurg opravil jednu velkou cévu a obnovil prokrvení vašeho předloktí a ruky. Co se týče střelných zranění, měl jste kliku. Největší starosti nám dělalo zranění hlavy.“

„Zranění hlavy?“

„Zřejmě jste narazil hlavou do země. Tvrdě. Když vás přivezli, reagoval jste, ale zůstal jste v bezvědomí. Udělali jsme sken mozku, abychom zjistili, jestli nedošlo ke krvácení anebo fraktuře lebeční kosti. Nic jsme nenašli. Máte těžký otřes mozku a mírný otok, není to však nic vážného. Máme to pod kontrolou pomocí léků a dýchací kanyly.“ Ukázal mu na nos.

„Děsně mě bolí hlava.“

Doktor přikývl. „To se dalo čekat. Bude se to pozvolna zlepšovat. Neurolog, který vás má na starost, přijde později a prověří vaše kognitivní schopnosti, ale nezdá se, že byste byl zmatený. Řeč nemáte zastřenou. Vidíte rozmazaně?“

„Ne od chvíle, kdy jsem se poprvé probudil. Trvá mi ale pár vteřin, než zaostřím.“

„To je taky běžné.“ Chirurg zvedl Calderovu levou ruku z lůžka. „Můžete zahýbat prsty? Jako byste hrál na klavír.“

Calder pohyb napodobil doktorovi do dlaně a náhle si vzpomněl, jak si netrpělivě poklepával prsty o vnější stranu stehna, když čekal, až na něj přijde řada u turniketu, který ho vpustí do areálu.

Kdyby neměl zpoždění, vyhnul by se té střelbě? Kdyby se zdržel jen o chvilku déle, byl by mrtvý? Jaký vrtoch štěstěny způsobil, že ho zasáhla kulka? Co zabránilo tomu, aby mu kulka nevletěla do srdce místo do ramene?

Doktor Montgomery byl zřejmě potěšen jeho schopností hýbat prsty podle pokynů a položil mu ruku zpět na lůžko. „Ani já, ani neurochirurg jsme nezjistili žádné poškození nervů, ale pokud byste zpozoroval jakoukoli necitlivost nebo brnění kdekoli na paži, dejte nám vědět. Pro jistotu zítra provedeme další sken mozku. Příštích několik dní vás budeme pečlivě sledovat a udržovat na kapačkách s antibiotiky, abychom předešli infekci, a pak vás pošleme domů, abyste se doléčil a nechal ruku pořádně zahojit. Za pár týdnů, pokud se nevyskytnou žádné komplikace, vám ortoped předepíše několikatýdenní rehabilitace, aby se vám obnovila svalová síla a hybnost. Je vám sedmatřicet?“

„Příští měsíc mi bude osmatřicet.“

„Prima, obecně je váš zdravotní stav dobrý, což je velká výhoda. Vaše životní funkce jsou v pořádku. Krevní testy dopadly výtečně. V místech, kde kulka vnikla a vyšla, budete mít jizvy, ale důležité je, že se uzdravíte. Za pár měsíců by vaše ruka měla být jako nová.“

„To rád slyším. Děkuju.“

Lékař se odmlčel a pak řekl: „Přijde za vámi psycholožka, aby si s vámi o té události promluvila.“

„Není třeba.“

„Je to nemocniční protokol pro pacienty, kteří přežili traumatickou událost.“

„No, můj protokol to není. Nechci o tom mluvit. Chci na to prostě zapomenout.“

Doktor se mu zadíval do očí na tak dlouho, až mu to bylo nepříjemné, a pak tiše řekl: „Asi za den vám otok mozku ustoupí. Ale to, co zaznamenal dnes, tam bude každý den po zbytek vašeho života. Během krize jste jednal odvážně, pane Hudsone. Nebuďte teď zbabělý. Promluvte si s psy-choložkou.“

Calder ztratil pojem o čase. Personál se po jeho pokoji pohyboval jak zběsilý. Měřili mu teplotu. Odebírali krev. Jednou za hodinu ho nutili, aby se posadil a dýchal do spirometru.

Když vyzvracel první nealkoholický nápoj, nabídli mu něco na zmírnění nevolnosti. Přišla sestra s čípkem a on jí řekl, ať na to rovnou zapomene. Raději si pozvrací i nehty na nohou.

Jako další se objevila sestra, které bylo asi tak dvanáct, aby mu zkontrolovala katétr a změřila množství moči v připojeném sáčku. Bylo to ponižující.

Mezi neustálým přerušováním se pokoušel usnout. Toužil po návratu do bezvědomí, ale jeho zraněná paže začala pulzovat, jako by si žila svým vlastním životem, s vlastním tlukoucím srdcem. Bolest hlavy ještě umocňoval ruch, který ho obklopoval ze všech stran.

Řekli mu, že přítelkyně musí s návštěvou počkat, dokud ho nevyslechne policie. Úplně litoval toho chudáka, který musel Shaunu odmítnout. Ta musela pořádně vyšilovat. Shauna Callowayová z oceňovaného zpravodajského týmu sedmého kanálu se s nějakým ne jen tak nesmíří.

V duchu se mu však ulevilo, že ji k němu nepustili. Kromě ponížení z toho, že ho vidí v tak žalostném stavu, by byla smutná, vděčná, plná soucitu a starostlivosti. Měla smysl pro drama. A on teď zase neměl dost sil, aby se s takovým výlevem emocí dokázal vypořádat.

Také bude jistě zvědavá. Pokusí se z něj vytáhnout informace, bude ho otravovat, aby jí sdělil podrobnosti, a klást mu podrobné otázky, na které nebyl připraven odpovídat.

Proto když do jeho pokoje vstoupili dva cizí lidé a představili se jako detektivové z ÚSKP, jemuž šéfoval okresní šerif, při pohledu na ně mu naskočila husí kůže.

Kapitola třetí

%

Mužská polovička té dvojice vypadala tak na padesát let. Ten chlap byl průměrné výšky, průměrné váhy, průměrné na něm bylo všechno kromě vlastností, které by člověk čekal od detektiva.

Ačkoli se tvářil spíše zasmušile, ten výraz v sobě neměl nic ostrého nebo tvrdého. Klidně se mohlo jednat o člověka, který Calderovi připravuje daňová přiznání. Jmenoval se Perkins. Křestní jméno Calder nezachytil.

Naproti tomu na jeho kolegyni nebylo průměrného zhola nic. Měla nadměrnou kštici vlasů, nadměrně velké zuby i prsa, která napínala knoflíky na světle modré košili, zčásti překryté sakem v barvě námořnické modři. Jmenovala se Olivia Comptonová. Byla mladší než Perkins, nicméně se chovala asertivněji. Navzdory mateřskému poprsí se tvářila velice věcně.

„Jak se cítíte, pane Hudsone?“ zeptala se.

„Je mi na hovno. A co vy?“

Povytáhla obočí. Podívala se na Perkinse, který nehnul ani brvou. Když se pohledem vrátila ke Calderovi, řekla: „Myslím, že tuhle odpověď není třeba rozvádět.“

„Co je to ÚSKP?“

„Úřad služby kriminální policie.“

„Přišli jste se mě zeptat na tu střelbu?“

„Nutné zlo. Perkins a já chápeme, jak je to těžké.“

„Tak proč mě do toho chcete nutit?“

„Jedná se pouze o předběžný rozhovor. Budeme struč-ní.“

Calder stroze přikývl. Chtěl, aby odešli, jenomže ho pronásledovala otázka, kterou musel položit. „Kolik obětí… tam bylo?“

„Počítáme-li vás, dvanáct zraněných, z toho tři jsou v kritickém stavu. Pět mrtvých včetně podezřelého. Zemřel na místě činu. Střelné zranění si přivodil sám.“

Aspoň že tak, pomyslel si Calder, ale nahlas to neřekl. „Kdo to byl? Co měl za problém?“

„Jeho jméno jsme zatím nezveřejnili, protože byl ne-zletilý.“

„Nezletilý?“

„Šestnáct let.“

„Zatraceně.“

„Ale už byl dvakrát zatčen za vloupání, jednou za drobnou krádež a jednou za prodej marihuany spolužákům na střední škole. Dvakrát si odseděl trest v pasťáku a vloni oficiálně ukončil středoškolské studium. Předevčírem si ho najali v zábavním parku, aby pracoval na jedné z pouťových atrakcí.“

Perkins poprvé promluvil: „Pokud jde o to, co měl za problém, tak to se právě snažíme zjistit.“

„Možná to udělal jen tak z hecu,“ usoudil Calder s opovržením. Vypadalo to na ubožáka, který si chtěl vydobýt respekt a uznání, a tak se vydal střílet, přičemž zabil čtyři lidi a další zranil. Calder si přál, aby z toho parchanta mohl centimetr po centimetru stáhnout kůži. „Byl na drogách?“

„To ukáže až pitva,“ pronesla Comptonová. „Ale než ho přijali, musel projít testem na drogy.“

„Ty se dají zfalšovat.“

Detektivové souhlasně přikývli. Comptonová pokračovala: „Snažíme se zjistit, jaký měl motiv, takže potřebujeme mluvit s každým, kdo mohl vidět nebo slyšet něco, co by nám napovědělo. Třeba jestli jste ho předtím nezahlédl, jak se s někým dohaduje.“

„Nedošel jsem ani k těm pouťovým atrakcím, žádnou hádku jsem neviděl.“

„To jsem uvedla jen jako příklad,“ upřesnila. „Povězte nám, co jste viděl.“

„Teď?“

„Vezmeme to stručně.“

Navzdory jejímu tvrzení tenhle předběžný výslech trval příliš dlouho. Hlava ho bolela, ruka také a žaludek se mu stále zvedal. Možná si měl přece jenom nechat dát ten čípek.

Nesnášel tu svou momentální absolutní bezmocnost. Detektivové měli páky, autoritu a tvářili se stejně neúprosně jako prezidentské sousoší v národním památníku Mount Rushmore, takže mu nezbývalo než vyprávět jim všechno, co si pamatoval, aby ho konečně nechali na pokoji.

„K areálu jsem se dostal asi…“

Perkins ho přerušil. „Nejdřív bychom chtěli vědět něco o vás.“

„Jako co?“

„To, co jsme nemohli zjistit z vašeho řidičského průkazu. Je na něm uvedená aktuální adresa vašeho bydliště?“

„Ano.“

„Jste ženatý?“

„Ne, ale žiju se svou přítelkyní.“

„Jak se jmenuje?“

„Shauna Callowayová.“

Oba dva si přestali čmárat do svých malých zápisníčků s kroužkovou vazbou, podívali se na něj, pak na sebe navzájem a pak zase na něj. „Ta Shauna Callowayová z pátého kanálu?“ zeptala se Comptonová.

„Ze sedmého, ale ano.“

„Aha. Víte o tom, že dělala rozhovor s –“

„Ano. Chtěl jsem se s ní sejít a zůstat na ten koncert.“

„Koncert zrušili,“ prohodil Perkins.

„Mluvil jste s paní Callowayovou od té střelby?“ zajímalo Comptonovou. „Ví o tom, že jste byl zraněn?“

„Nemluvil jsem s ní, ale nějak se dopátrala, že mě postřelili. Jedna ze sester mi řekla, že přišla sem do nemocnice, ale nepustili ji za mnou, protože mám nejdřív mluvit s vámi.“

Comptonová odvětila: „Protože byla se svým televizním štábem na místě, byli první, kdo o tom informoval veřejnost. Během několika minut po střelbě živě vysílali přímo z areálu.“

Shauna by po nich skočila radostí, pomyslel si Calder. Měl by jí to přát, když se jí dostalo takové příležitosti. Místo toho cítil nevysvětlitelnou nelibost.

„Pro koho pracujete, pane Hudsone?“ zeptal se Perkins.

„Jsem na volné noze.“

„Čím se živíte?“

„Poradenstvím,“ prohlásil přímočaře.

„Komu poradenské služby poskytujete?“

„Firemním klientům.“

Comptonové jeho břitké odpovědi nestačily. „Jaký druh poradenství, pane Hudsone?“

„Liší se to společnost od společnosti.“ Prsty pravé ruky si protřel spánky. „Heleďte, za chvíli mi praskne hlava. Nemůže to počkat?“

„Ještě pár otázek,“ řekla. „Ke střelbě došlo přímo u severní brány.“

„Jo, prošel jsem tamtudy asi minutu předtím.“

„Přišel jste sám?“

„Sám, teda až na dav lidí, co se snažili protlačit dovnitř. Shauna mi nabídla, že mi nechá vstupenku, ale já jsem jí neřekl předem, že hodlám přijít, takže jsem musel čekat ve frontě na lístek. Jakmile jsem prošel turniketem, lidi kolem mě se začali cpát zase ven. Byl to blázinec.“

„Viděli jsme záznam z bezpečnostní kamery,“ podotkl Perkins.

„Ten střelec si nemohl vybrat lepší místo,“ usoudil Calder. „Dav byl tak hustě namačkaný, že nemohl minout a zasáhl tak během chviličky spoustu lidí. Ačkoli když se to dělo, zdálo se, že to trvá věčně.“

„Tady je poslední fotografie podezřelého. Nevzpomínáte si náhodou, že byste ho zahlédl?“ Comptonová vytáhla z kapsy saka snímek a podala mu ho.

Chlapík vypadal zhruba tak, jak Calder očekával: povislá oční víčka, dlouhé nemyté vlasy a výraz, že mu je všechno putna. Během několika minut se z pankáče stal masový vrah. Gratuluju, kreténe.

Calder ženě obrázek znechuceně vrátil. „Nevzpomínám si, že bych ho viděl, ale mohl jsem. Byla tam šílená mačkanice.“

„Co jste dělal, poté co jste zaslechl první výstřel?“

„Prodíral jsem se davem. Shauna se zmínila, že se bude zdržovat v zákulisí. Snažil jsem se vymyslet, jak se tam nejsnáze dostat.“

„Co jste si pomyslel, když jste poprvé uslyšel výstřely?“

„Pomyslel jsem si, že po nás střílí nějakej pořádnej magor.“

Detektivové si opět vyměnili pohledy. Comptonová pronesla: „Prověřujeme podezřelého, abychom zjistili, zda v minulosti netrpěl duševní chorobou.“

„Jestli ne v minulosti, tak teď určitě.“

Comptonová na to nereagovala. „Poznal jste hned, že se jedná o výstřel?“

„Jo. Můj táta je nadšenec do zbraní. Má samonabíjecí zbraně, které používá pro sportovní účely. Teď už míň než dřív, ale když jsem vyrůstal, často jsem s ním chodil na střelnici. Vždycky jsme měli sluchátka, nicméně vím, jak to zní, jakmile se střílí. Co použil tenhle chlap?“

„Glock 34.“

Calder věděl, že jde o samonabíjecí devítimilimetrovku, oblíbenou u strážců zákona.

„Byla vybavena osmnácti náboji,“ upřesnil druhý detektiv. „V zásobníku žádný nezbyl.“

Takže si vystřelil poslední kulku do hlavy, pomyslel si Calder.

„Vlastníte nějakou zbraň, pane Hudsone?“ zajímalo Comptonovou.

„Jenom pušku na jeleny, ale na lov chodím málokdy. Naposledy před pár lety. Od té doby se z pušky nestřílelo.“

Perkins pronesl: „Na bezpečnostních kamerách jste byl viděn, jak se shýbáte a chytáte za rukáv muže, který byl nejblíže k vám. Stáhl jste ho k zemi.“

„Vážně? To si nepamatuju.“

„On si to ale pamatuje,“ dodala Comptonová a znovu povytáhla obočí.

„Je v pořádku?“

„Díky vám.“

„Záběry ukázaly, jak křičíte a vyzýváte lidi, aby padli k zemi.“

„Ne.“

„Rodiče?“