BOJOVNÍCI ŽELEZNÉ OPONY

Jaroslav V. Mareš

Copyright © Jaroslav V. Mareš, 2024

Photos © Archiv bezpečnostních složek, Národní archiv Praha, Krajský soud České Budějovice, Ústav pamäti národa Bratislava, Technické muzeum v Brně, wikimedia.org, cbsnews.com, ČTK / Pícha Oldřich, archiv autora, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0306-5

Obsah

Mašínové

Ve stínu Mašínů

Král všech šmelinářů

Rambo od Kyjova

Případ politického generála

Největší poprask v historii vnitra

Případ českého Jamese Bonda

Příběh podivného muže

Za vtipy do cely smrti

Zrod slovenského Kajínka

Pohled skrz

Začínala druhá polovina osmdesátých let. Jako malý kluk jsem poprvé jel s rodiči do ciziny. Občané ČSSR, pokud chtěli strávit dovolenou u moře, většinou museli vzít zavděk chladným Baltem. Jako malý kluk jsem to samozřejmě nevnímal – poprvé do ciziny a poprvé k moři. Jakmile jsme na Cínovci přejeli hranice, zalehly mi z klesání na německé straně Krušných hor uši. Nejdřív jsem si myslel, že to je v cizině normální.

Ještě téhož večera jsem se ale setkal s něčím tak tajemným, až se z toho tajil dech. Procházku východním Berlínem jsme zakončili u Braniborské brány. Respektive daleko před ní, u železného plotu vymezujícího začátek hraničního pásma, za kterým už byl Západ. Něco, o čem jsem slýchal ve škole od učitelů jenom to špatné, zatímco od spolužáků, kteří měli na Západě nějaké příbuzné, jen samé superlativy. My jsme žádné příbuzné za „oponou“ neměli a moje mamka se mi ještě se svými zážitky z Anglie nesvěřila, abych ve škole nepřispíval k ideologické diverzi.

Západní Berlín tak pro mě tehdy byla jen prázdná skvrna v autoatlase bez vyznačených ulic, bez ničeho. Při pohledu od plotu skrz Braniborskou bránu pro mě byl Západ jakýmsi parkem se sloupem a s výškovým domem v pozadí. Bylo to něco tajemného a nedosažitelného. Vůbec jsem si nedokázal představit, že bych se někdy na ten sloup, k tomu domu, podíval.

Když jsme na dovolenou na stejné místo vyrazili o rok později, už jsme se k železnému plotu nedostali. Davy východních Němců stály na chodníku poslední východoněmecké ulice před hraničním pásmem a nábožně hleděly západním směrem. Náš úmysl dojít se podívat na stejné místo jako před rokem rázně utnul příslušník Grenzpolizei jediným náznakem samopalu.

Čas šel dál a o mnoho let později jsem při natáčení dokumentu o Berlínské zdi vystoupil ze stanice metra U9 Hansaplatz. Po pár stovkách metrů chůze jsem si najednou uvědomil, že stojím pod tajemným věžákem, který jsem si vryl do paměti jako malý kluk. Nedalo mi to a došel jsem i k tomu sloupu. Je to sloup vítězství a jedno z vítězství, které opěvuje, je to pruské v bitvě u Hradce Králové. Tedy, já bych výsledek této bitvy tak jednoznačně neviděl, ale uvědomil jsem si něco jiného.

Leninova teze o tom, že bolševická revoluce musí zvítězit na celém světě, má jeden jediný důvod – z bolševického „ráje“ nesmí být kam utéct. A když Leninova teze nevyšla, musela vzniknout Berlínská zeď i železná opona. Jeden z největších zločinů komunistické totality pokřivil životy lidem na obou stranách opevněné hranice. Těm na východní straně pochopitelně daleko více. A tak jsem se začal zajímat o osudy lidí, kterým se železná opona na naší západní hranici nesmazatelně zapsala do života – nejen v dobrém, ale především ve zlém. Byli to padouši i hrdinové. Zmapoval jsem těch příběhů deset. Kdo byl padouch a kdo hrdina, nechám na posouzení laskavého čtenáře. Odpovědět si na tuto otázku u některých z desítky příběhů je podle mě velmi těžké.

Mašínové

Nevím, zda je to ryze český fenomén – odbornictví na všechno. Postupem času jsem si všiml, že množství informací k nějaké problematice + jednoznačnost přesvědčení o tomtéž = konstanta. Jinými slovy čím méně toho člověk o něčem ví, tím víc má za to, že ví, jak to bylo. Odbojová činnost skupiny bratrů Mašínů je toho zářný příklad. Měl jsem bratry Mašíny za velmi kontroverzní, ale říkal jsem si, že vím moc málo. Rozhodl jsem se proto v historických dokumentech zjistit vše, co půjde. Má hypotéza se potvrdila na mně samotném. Teď vím o Mašínech daleko víc, na jejich hodnocení si troufám daleko méně.

Osud bratří Mašínů byl předurčen už rodinou, ve které vyrůstali. Pokud se dá někdo označit za jednoznačného hrdinu protinacistického odboje, byl jím rozhodně Josef Vladimír Mašín starší. Narodil se v roce 1896 v Lošanech na Kolínsku a za první světové války bojoval v legiích, kde dosáhl funkce zástupce velitele pluku.

Otcův odboj

Myšlenku Československa neopustil za žádnou cenu. V březnu 1939 byl Mašín ve svém odporu vůči Němcům tak zaťatý, že se rozhodl neuposlechnout rozkaz neklást nacistům odpor a pokusil se vyhodit do povětří ruzyňská kasárna. Dokonce prý došlo k potyčce mezi Mašínem a jeho nadřízenými, kteří se mu v jeho úmyslu rozhodli zabránit násilím. Domů údajně přišel v uniformě bez nárameníků, bez vyznamenání. Jak se asi cítil? Ale jak se asi cítili ti, co mu ta vyznamenání strhávali, co bránili muniční sklad, aby ho mohli použít nepřátelé?

Po propuštění z armády společně s Josefem Balabánem a Václavem Morávkem utvořil odbojovou skupinu Tři králové a vysílačkou předával zprávy londýnské exilové vládě. Ještě než byl odhalen, společně se svým švagrem dokázali provést pumový útok na berlínském ministerstvu letectví a na policejní stanici na Alexanderplatz. V odbojové skupině Tři králové ale kvetl i poněkud drsný smysl pro humor. Jedna taková situace nastala v okamžiku, kdy bylo kvůli hrozícímu prozrazení třeba vyklidit konspirační byt. Ctirad Mašín o tom vypráví v knize Oty Rambouska Jenom ne strach.

Citace z knihy:

Když byl úkryt prázdný, Morávek si neodpustil zanechat vzkaz pro komisaře Fleischera, „řezníka“. Fleischer vedl na gestapu třetí protišpionážní oddělení a „Tři králové“ byla jeho otevřená rána. Morávek, dříve než opuštěný byt pečlivě zamkl, nechal na stole tiskacími písmeny napsaný vzkaz:

Lecken Sie mich am Arsch – Polibte mi prdel!

Nejdřív německy, pak česky. Podle protektorátních předpisů.

Václav Morávek podle Ctirada Mašína znemožnil Fleischera ještě víc. V opouštěném bytě zanechal zimník a po několika týdnech přišel Fleischerovi velmi neuctivý vzkaz o ukradeném zimníku, kvůli kterému se Morávek musel odstěhovat do teplejších krajin. Vzteklý gestapák si poté prý zašel na Příkopy na panáka, kde ho požádal neznámý muž s háko vým křížem na klopě o připálení doutníku. Fleischer mu vyhověl a za několik dní dostal prý samotný velitel gestapa Geschke dopis, ve kterém byl vzkaz pro Fleischera. Morávek mu psal, že se o připálení vsadil a vyhrál tisíc protektorátních korun. Záležitost se samozřejmě rozkřikla a Fleischer byl pro smích celému gestapu.

Josef Mašín byl zatčen gestapem 13. května 1941, když byla odhalena vysílačka v Nuslích. Při brutálních výsleších se prý bránil tak, že ztloukl vyslýchajícího gestapáka Paula Adama Soppu. Popraven byl 30. května 1942na střelnici v Kobylisích.

Zatčena byla i Mašínova manželka. V tu chvíli se octla ve smrtelném nebezpečí sestra bratrů Mašínových Zdena. Dětem hrozila převýchova, což v případě zdravotními problémy trpícího děvčete znamenalo jistou smrt. Děti nakonec zachránila jejich babička. Přestože gestapu slíbila, že je bude vychovávat jako řádné občany třetí říše, oba chlapci si počínali tak, že byli po válce prezidentem Benešem vyznamenáni medailí Za chrabrost pro „osobní statečnost v době války“. Pozoruhodné je, že ani jednomu z bratrů nebylo na konci války ještě ani 15 let. Za zmínku stojí i to, že Ctirad Mašín se o důvodech k udělení vyznamenání ve svých knižně vydaných vzpomínkách nezmiňuje.

Do třetího odboje

Po válce se bratři Mašínové snažili dostat k armádě, ale komunistická strana, plíživě se pomalu rozlézající po všech mocenských a silových pozicích, to samozřejmě nepřipustila. Po komunistickém puči byl rodině Mašínových zabaven statek v Lošanech a museli se přestěhovat do polorozpadlého domu v Činěvsi. Odbojová činnost jako taková začínala podle Ctiradových vzpomínek postupně, vyplynula ze situace. Začalo to prý vytloukáním skříní s agitačními nástěnkami a oken zavilých komunistů. Společně s Milanem Paumerem obalují bratři Mašínové dělostřeleckou munici dehtem a mourem a házejí ji na tendry parních lokomotiv.

První cesta k získání zbraní – vyloupení muzea a také skladiště Svazu brannosti – se neosvědčuje, protože zbraně jsou k nepotřebě. A tak přichází 12. září 1951 první velká akce, kdy se bratři Mašínové rozhodují přepadnout stanici SNB a získat zbraně. Aby se mohli dostat na místo, plánují v Praze únos vozu taxislužby. Jak to bylo, o tom vypověděl řidič vozu Eduard Šulc.

Výpověď svědka:

Asi ve 21:15 hodin jsem byl na Václavském náměstí najat dvěma mně neznámými muži, kteří měli kufr, k cestě do Hradce Králové. Po průjezdu asi třetí vesnice před Chlumcem nad Cidlinou, v blízkosti železničních závor, přikázal mi jeden z mužů, abych zastavil, že se mu udělalo nevolno a že bude zvracet. Zastavil jsem proto a vystoupil jsem na levou stranu vozu. Na tuto stranu vystoupil též muž, který mi přikázal, abych zastavil a šel přes silnici směrem ke příkopu. Druhý muž vystoupil na pravou stranu a v tom okamžiku se ke mně obrátil první z nich s namířenou pistolí proti mně.

Bratři Mašínové muži přikazují, aby šel do lesa, kde ho upoutají ke stromu. Nařizují mu, aby byl na chvíli zticha, že jeden z mužů bude ještě nějaký čas nablízku. Asi po půlhodině se vracejí a na prosbu Šulce ho rozvazují a přivazují ke stromu volněji, přes rukávy. S automobilem potom pokračují do Chlumce nad Cidlinou, kde zastavují před stanicí SNB.

První mrtvý

Přepadení stanice ale od samotného počátku nevychází, jak má. Plán je vylákat příslušníka SNB ke dveřím, počkat, až se otočí, omráčit ho úderem do hlavy a zmocnit se zbraní uskladněných uvnitř. O nevydařeném průběhu přepadení později vypovídal před vyšetřovateli StB další člen skupiny, Václav Švéda.

Výpověď člena skupiny:

Jakmile příslušník SNB otevřel dveře, ohlásil mu Ctirad Mašín autonehodu. Na chodbě, když za nimi zamykal dveře stanice SNB, udeřil ho Ctirad Mašín železnou tyčí do hlavy. Avšak člen SNB nebyl po této ráně omráčen, nýbrž se pootočil a sahal po služební pistoli, kterou měl v pouzdře. Proto Ctirad Mašín uhodil člena SNB do hlavy ještě jednou, a když ho ani po této ráně neomráčil, ale naopak příslušník SNB volal o pomoc, udělal Josef Mašín pár kroků stranou, aby měl volný prostor, protože Ctirad Mašín stál mezi ním a příslušníkem SNB, a vypálil jednu ránu na příslušníka SNB, po které se člen SNB dopotácel až ke stěně, kde na něho znovu Josef Mašín vypálil.

Po výkřicích a výstřelech už na získání zbraní není ani pomyšlení. Mašínové nasedají do auta a ujíždějí zpět ku Praze. Řidič uneseného vozu, kterého Mašínové přivázali ke stromu na jeho žádost volněji, se mezitím vysvobodil a vyšel zpět na silnici. A tak došlo k neplánovanému setkání.

Výpověď svědka:

Po delší námaze se mi podařilo vytáhnout ze smyček i ruce. Potom jsem šel k silnici a viděl jsem směrem od Chlumce přijížděti auto, které jelo velkou rychlostí. Postavil jsem se do středu silnice, abych je zastavil, a když přijelo blíže ke mně, tak jsem poznal, že je to můj vůz. Řidič mne však objel a pokračoval v rychlé jízdě směrem ku Praze.

Eduard Šulc následně stopuje auto v opačném směru, nechává se svézt do Chlumce nad Cidlinou, kde chce únos vozu nahlásit na SNB. Jako smutný hrdina celé noci je to právě Šulc, který zjišťuje, že nějakou chvíli ještě nic nenahlásí, protože na stanici je pouze zastřelený příslušník SNB.

První akce odbojové skupiny tedy skončila nezdarem. Bratři Mašínové zjistili, že přepadnout stanici SNB tak, aby nebylo vzburcováno okolí, není možné. Chyběl jen okamžik a akce mohla dopadnout opačně. Kdyby se přepadenému příslušníkovi SNB podařilo vytáhnout zbraň rychleji, než se Josefu Mašínovi podařilo poodstoupit, odbojová skupina by skončila na samotném začátku.

Jak to bylo s podřezaným příslušníkem SNB

Když první akce skončila smrtí Oldřicha Kašíka a žádné zbraně nezískali, rozhodují se Mašínové změnit taktiku. Nejprve se pokusí vylákat sloužícího příslušníka mimo služebnu, kde ho spoutají a na stanici se s ním vrátí. Chtějí tak předejít nežádoucí pozornosti okolí, pokud se příslušník bude hlasitě bránit.

Večer 28. září 1951 přijímá Josef Kavín na pražské záchranné službě hlášení, že v Hloubětíně je zraněný muž. Společně s Bohumilem Turinou proto vyjíždějí vozem Praga Lady na udané místo. Tam na ně čekají Ctirad Mašín, Milan Paumer a Zbyněk Janata. Jak později vypovídá Josef Kavín, nechovali se k nim násilně.

Výpověď svědka:

Obešel jsem zadem sanitní auto a šel jsem přímo k muži, který seděl na panketu silnice. Sklonil jsem se k němu s dotazem, co se mu stalo, a me zitím jsem ucítil rýpnutí do levého boku. Když jsem se otočil, spatřil jsem třetího muže, který na mne mířil pistolí a který mne vyzval, abych nekřičel a šel do vozu. Mezi tím se zvedl i muž, který předstíral předtím zranění, a rovněž na mne mířil pistolí.

Uposlechl jsem proto výzvy a šel jsem k vozu, do jehož kabiny pro nemocné nastupoval řidič Turina, který byl rovněž ohrožován mužem s pistolí, a to tím, který s námi jel. Nastoupil jsem do kabiny za ním a usedl jsem vedle něho na lehátko pro nemocné. Za mnou pak do kabiny nastoupil muž, kterým jsme byli zastaveni a který podle mého dojmu dělal ostatním velitele, a třetí muž. Muž, který předstíral zranění, nastoupil k řízení vozu.

Zatímco Státní bezpečnost si velmi dlouho nedokázala činy bratrů Mašínů spojit ani určit jejich totožnost, zdravotník záchranné služby má jasno hned a ptá se na minulé přepadení.

Výpověď svědka:

„Velitel“ dal pokyn muži u řízení, aby auto otočil, a pak jsme jeli směrem k Mochovu. Potom se nás ptal, na jaký benzin jezdíme, zda máme též auta zn. Tudor, a nakonec se nás ptal, zda nás při jízdách staví na silnicích hlídky SNB. Na toto jsem mu odpověděl, že obyčejně zmírníme rychlost, při čemž hlídka pouze nahlédne do vozu a pak jedeme dále. „Velitel“ na to odpověděl, že právě toto potřebují a že by neradi přišli do styku a konfliktu s SNB.

Když jsme projížděli Nehvizdy, podotkl jsem, že jsme v Nehvizdech, a „velitel“ mi na to odpověděl otázkou, zda tuto cestu znám. Dále jsem mu řekl, že by jistě potřebovali být v Chlumci nebo v Chrudimi, neboť jsem myslel, že jsou to teroristé, o nichž jsem věděl z vedení LM. Po této poznámce mne velitel okřikl, abych byl zticha.

Ctirad Mašín s Paumerem a Janatou následně oba zaměstnance vysadí z vozu, přivážou je ke stromům asi 50 metrů od silnice a před omráčením chloroformem nařizují, aby volali o pomoc až po rozednění.

Na stanici

Strážmistra Jaroslava Honzátka Mašínové nejprve vylákají ze stanice pod záminkou dopravní nehody, odzbrojí ho a přivezou zpět na stanici. Samotnou loupež později popisuje před soudem Václav Janata.

Výpověď člena skupiny:

Do stanice SNB šel prvý Ct. Mašín, pak Paumer a pak příslušník SNB, naposled jsem šel já. Po celou dobu, co jsme prováděli vyloupení, stál onen příslušník v rohu místnosti a já jsem na něho dával pozor. Když byly zbraně odneseny, řekl Ct. Mašín příslušníku SNB, aby si lehl na postel, že ho bude chloroformovat. Já jsem právě odcházel s nějakými věcmi k vozu – vycházel jsem ven. Když jsem se vracel, viděl jsem, jak onen příslušník leží na zemi, měl jsem za to, že snad spadl při tom uspávání, neboť jsem vedle něho viděl prázdnou lahvičku od chloroformu. (…)

Vedle onoho příslušníka byl z pravé strany Ct. Mašín a já jsem se ho ptal, co je, a on řekl, že je tak dobře. Měl jsem za to, že snad dobře uspal onoho příslušníka, že snad je dostatečně omámen. Avšak potom vzal Ct. Mašín onen nůž, který měl upevněn na zápěstí, a pak jsem viděl, jak nasazuje tento nůž onomu příslušníkovi na krk, aby ho zavraždil. Já jsem se jen obrátil a odešel jsem. Nezabránil jsem mu v tomto činu, jelikož jsem byl v podivné situaci. Byl jsem v takovém stavu, kdy jsem nebyl schopen něco podniknout. Neřekl jsem Ct. Mašínovi ani slova, když jsem viděl, že nasazuje onu dýku tomu příslušníku na krk. Po tom, co jsem vyšel ven, přišel za mnou ven také Ct. Mašín, bylo to asi za 1 minutu po mně.

Mašínové na stanici SNB v Čelákovicích uloupili pistole, samopaly a náboje. Ctirad Mašín, později konfrontován s usmrcením příslušníka SNB, čin zdůvodňoval tím, že Honzátko si své lupiče důkladně prohlížel, aby je mohl později identifikovat. Aby mohla skupina provádět další akce, chtějí její členové podstoupit výcvik. Zbraně plánují využít k útěku na Západ. Do Československa se chtějí vrátit jako předvoj západních armád.

Nezdařený odchod na Západ

Po přepadení dvou stanic SNB plánuje skupina bratrů Mašínů překročení hranic na Západ, prodělání výcviku a návrat. V průběhu roku 1951 se ale cesta přes hranice výrazně komplikuje – začala výstavba zabezpečení hranic. V knize Oty Rambouska Jenom ne strach Ctirad Mašín vypráví, jak měl plán proběhnout.

Vyprávění účastníka:

Měli jsme známého, který jezdil u ČSAD s malým, ale výkonným nákladním vozem. Byl to francouzský Peugeot s náhonem na obě osy. Ten jsme si chtěli „půjčit“, obrnit a prorazit závory na hraničním přechodu do západního Německa. Právě k tomuto záměru jsme potřebovali dobré a spolehlivé zbraně. Kdesi jsme sehnali pláty ze starých kotlů, které nám další známý nařezal autogenem na potřebné rozměry. Ty jsme pak hodlali před hranicí upevnit na vůz, postřílet každého, kdo se postaví na odpor, a projet. Vyzbrojeni jsme byli po zuby. Ani ruční granáty nechyběly.

Někdy v té době jsem se blíže seznámil s majitelem restaurace na soutoku Cidliny s Labem, několik kilometrů od Poděbrad. Byl to dlouholetý známý naší rodiny. Při nějaké příležitosti mi svěřil, že skrývá již asi půldruhého roku význačného ilegálního pracovníka, kterého by bylo třeba dopravit za hranice.

Bratři Mašínové souhlasí s tím, že neznámého vezmou s sebou a sejdou se s ním den před útěkem. V domluvený den je u Mašínových vše připraveno – z koupelny je zbrojnice. Ctirad Mašín odchází na místo schůzky s hospodským, kam má přijít i onen významný agent. Netuší, že agent byl zatčen a promluvil.

Vyprávění účastníka:

Hospodský ho měl přivést. Chtěli jsme ho vzít k nám do bytu, kde by s námi přespal, a druhý den ráno jsme všichni chtěli jet vlakem až do bezpečné vzdálenosti od přechodu, kde bychom obsadili vůz a dorazili na místo průrazu hranice.

Na místě schůzky jsem našel jen hostinského, který stejně jako já přijel na kole. „Kde máte toho chlapíka?“ optal jsem se. Hospodský nějak podivně koukal a pak přiznal, že neví, kde vězí. „Chce jít za ty hranice, nebo ne?“ znovu jsem naléhal, ale zase jsem nedostal pořádnou odpověď. Někde něco vázlo.

Za hovoru jsme vedli kola a minuli jsme sekretariát KSČ. Rozhodl jsem se, že se vrátím domů, když se za námi ozval dupot lidí, běžících zezadu, od hnízda komunistů. Obklíčili nás nějací civilisté s rozkazem: „Ruce vzhůru!“

Dramatická šťára

Ctirad Mašín je zatčen. Následně se agenti StB vydávají do jeho bydliště. Tam jsou ostatní členové skupiny v plné přípravě. Zbraně jsou nachystány v bytě, všichni členové skupiny jsou na jednom místě. Když zespodu zazvoní zvonek, padá rozhodnutí zdržet podezřelé zvonící muže před domem a ustoupit se zbraněmi o patro výš. Dramatickou situaci popisuje později do protokolu Zbyněk Janata.

Výpověď obviněného:

Na výzvu Nováka jsme s Paumerem a s Egonem Plechem odnesli kufr a aktovky se zbraněmi do hořejšího poschodí domu, kde jsme si připravili automaty ke střelbě a očekávali příchod bezpečnostních orgánů a celkový vývoj situace.

Byli jsme rozhodnuti, že jakmile půjdou bezpečnostní orgáni do hořejšího poschodí domu, že je všechny postřílíme. K tomu však nakonec nedošlo, a když jsme slyšeli, že bezpečnostní orgáni spolu se zatčeným Josefem Mašínem a Ctiborem Novákem odešli, sešli jsme do přízemí a zadním vchodem přes sousední zahradu jsme se zbraněmi uprchli.

Ctirad Mašín horníkem

Josef Mašín a Ctibor Novák jsou po týdnech brutálních výslechů propuštěni na svobodu. Zatčený agent ale přímo jmenoval Ctirada Mašína a ten je tak odsouzen za neoznámení trestného činu na dva a půl roku vězení. Je převezen do Jáchymova na těžbu uranu. Dá se ale říct, že jeho nasazením na těžbu uranu si vládnoucí režim vůbec nepomohl. Ctirad Mašín právě dostal dokonalou příležitost poškodit režim na nejcitlivějším místě. Svůj vychytralý plán vyprávěl opět Otovi Rambouskovi.

Vyprávění účastníka:

Nic nesmělo přijít nazmar. Všechna těžba se měřila Geigerovými počítači. Smolka se nakládala do zvláštních vozů. Nakonec na povrchu stál na kolejišti v budce ještě zvlášť citlivý velký Geigerův počítač, který zjišťoval i sebemenší stopu po radioaktivním materiálu v huntech s hlušinou.

Hunt, který vykazoval přítomnost uranu, byl odtažen na zvláštní kolej. Parta muklů vozy převrátila na velké ocelové desky a geigery zjišťovala a vybírala sebemenší částečky smolince. Na tom jsem založil celý svůj plán narušení těžby; kdykoliv jsem dole na patře míjel vozík se smolkou, nabral jsem si hrst materiálu a tu jsem pak po malých částech vhazoval do huntů s hlušinou.

Nemusím vykládat, co bylo dál. Řada odstavených huntů nahoře rostla, neboť hlavní počítač neustále „hrál“. Když jsem každou šichtu „osolil“ několik desítek vozů, nahoře začínala zácpa a dole na patře nedostatek huntů.

Sabotáž to je velmi efektivní. Těžba na dole se téměř zastavila. Obsluha nahoře musí být posílena, a když nepomáhá ani to, objevují se v dolech „dobře živení muži v čistých hornických šatech“ a vězně při práci velmi pečlivě pozorují. Ctirad Mašín proto přichází s novou metodou.

Vyprávění účastníka:

Opatřil jsem si jíl, kterým palní ucpávali ve vyvrtaných otvorech výbušninu. Do mazlavého jílu jsem zabalil malý kousek rudy. Takto upravenou „nálož“ jsem přilepoval na spodky vozů, třeba prázdných. Hunt šel nahoru, geiger „zahrál“. Vysypali obsah, nic nenašli. Vůz šel dolů na dílo a situace se opakovala. A nahoře mukli pracovali šíleným tempem, všechna kolejiště byla přeplněna plnými hunty. Postupně se celá těžba na Mariánské zastavila, protože existoval přísný rozkaz, že třeba i nepatrné množství uranu se nesmí vyhazovat na haldu s hlušinou.

Mašínovo propuštění zachránilo šachtu

Ctirad Mašín se následně rozhoduje, že zničí celý důl. Trhavinu si opatřuje tím, že po každém odstřelu se vydává na čelbu a sbírá nevybuchlé části náloží. Do prostor čerstvě po odstřelu se nikdo nehrne – zplodiny po odstřelu způsobují prudké bolesti hlavy.

Vyprávění účastníka:

Hned po sfárání jsem si vyhlédl dílo, kde se pálilo; zhluboka jsem se nadechl a ve tmě se rozběhl na předek, rozsvítil a v odstřeleném materiálu se vždycky něco našlo. Zhusta se stávalo, že některé doutnáky byly létajícími kameny useknuty a nálož vůbec neexplodovala. Tehdy jsem nalézal šulky i s rozbuškou a kusem zápalné šňůry. Postupem času jsem měl výbušnin dostatek. Uschovával jsem je do uřezaných hadic, kterými se hnal stlačený vzduch pro bagry. Měly asi osm až deset centimetrů v průměru. Ty jsem nařezal na třiceticentimetrové kousky a zaslepil z obou stran dřevěnými kolíky. Výbušnina nesměla zvlhnout.

Chtěl jsem na Mariánské udělat takový rachot, že se z toho soudruzi hned tak nevzpamatují. Shromážděnou třaskavinou jsem hodlal vyhodit do vzduchu strojovnu s vrátkem a tím ochromit na určitý čas celou šachtu. A do toho přišla amnestie.

Ctirad Mašín je propuštěn na amnestii po zvolení prezidenta Antonína Zápotockého.

Mezitím na svobodě

Když dostal Ctirad Mašín za neoznámení trestného činu dva a půl roku vězení, rozhodli se přátelé z odbojové skupiny pokusit o jeho osvobození. Prvotní plán nevyšel kvůli přístupu vedení uranových dolů k přijímání nových pracovníků. Bližší podrobnosti o tom vypověděl Václav Švéda.

Výpověď člena skupiny:

Dohodli jsme se, že já s Janatou, případně i Josefem Mašínem nastoupím práci v Jáchymově, abychom se tak dostali do blízkosti Ctirada Mašína, navázali s ním spojení a zjistili všechny nutné okolnosti spojené s umožněním jeho útěku.

Protože jsem měl určité znalosti práce na dole, navrhoval jsem opatřit civilní oblek pro Ctirada Mašína, stejně jako pracovní známku, která slouží každému zaměstnanci na dole jako jeho legitimace. Všechny tyto věci jsme chtěli Ctiradovi na pracovišti předat, aby mohl normálně vyfárat na povrch jako každý svobodný zaměstnanec a potom volně odejít.

Útěk Ctirada Mašína jsme chtěli uskutečnit přirozeně až podle poměrů zjištěných na místě a Novák nám slíbil, že se vynasnaží najít osobu, která by nám umožnila nástup do Jáchymova.

Novákova snaha o naše přijetí a zaměstnání v Jáchymově zůstala bezvýsledná, třebaže Novák nakonec jednal pouze jen o mém přijetí, když Josef Mašín a Zbyněk Janata od tohoto úmyslu upustili a Josef Mašín byl plně rozhodnut útěk na Západ uskutečnit.

Další plán k osvobození Ctirada Mašína spočívá v uplacení některých jeho věznitelů. K tomu je potřeba větší hotovost, kterou si zbylí členové hodlají opatřit loupežným přepadením, které později dopadne tragicky.

Na poštu!

První plán na získání peněz se má nejprve uskutečnit na poště v Kolíně. Přišel ještě ve chvíli, kdy byli uvězněni oba bratři Mašínové. Plán připravovali především Václav Švéda, Zbyněk Janata a Milan Paumer. Josef Mašín byl po několika měsících propuštěn a do plánování se zapojil. Jak vypověděl Zbyněk Janata, plán překazila jen špatná komunikace.

Výpověď člena skupiny:

V souvislosti s přípravou osvobození bratrů Mašínových jsme přišli též na to, že bude nutné, abychom k této akci měli dostatek peněz na opatření dopravních prostředků a podobně, a tak jsme uvažovali o způsobu, jakým bychom získali dostatečnou finanční částku.

Nejprve jsme uvažovali o přepadení různých peněžních ústavů, a nakonec přišel Švéda s návrhem na přepadení hlavní pošty v Kolíně. S tímto návrhem jsme souhlasili a dohodli jsme se, že loupežné přepadení pošty uskutečníme. Já jsem se měl loupeže též zúčastnit a měl jsem být Švédou nebo Paumerem vyrozuměn o místě a času schůzky. Pamatuji se, že v plánu na přepadení pošty bylo, že všichni budeme ozbrojeni samopaly ze stanice v Čelákovicích.

V této době, kdy jsme připravovali vyloupení hlavní pošty v Kolíně, jsem pracoval v hutích Koněv na Kladně a jezdíval jsem na schůzky s Paumerem a Švédou do Poděbrad a Kolína. Do Kladna jsem také měl být vyrozuměn o přesné době přepadení pošty. Když jsem však později přijel za Paumerem a Švédou do Poděbrad, řekl mi Švéda, že byli k přepadení pošty připraveni, že měli k dispozici i auto nějakého jeho známého, jehož jméno mi neřekl, ale proto, že jsem se já nedostavil, museli od přepadení pošty upustit. Nepamatuji se přesně, kdo mne měl vyrozumět, ale žádnou zprávu jsem nedostal, a proto jsem se též nedostavil.

Václav Švéda později upřesňuje, že k útoku mělo dojít při večerním nakládání peněz, při kterém nákladní vůz odváží z pošty sumu až kolem dvou milionů korun. Josef Mašín a Ctibor Novák jsou mezitím propuštěni. Nikdo z vyšetřovaných totiž neřekl jejich jména a vyšetřovatelé na ně nic nemají. Akce zaměřená na opatření peněz se nakonec odehraje později a na jiném místě a za účasti Josefa Mašína.

Akce Kovolis

O tom, že bude přepaden automobil s penězi, určenými na výplaty zaměstnanců společnosti Kovolis, rozhoduje skutečnost, že Zbyněk Janata v podniku krátce pracuje a zná tamější poměry. Automobil, převážející peníze, ale nezastaví nikomu v civilu a sehnat policejní uniformy se skupině nedaří. Nakonec padá rozhodnutí zastavit automobil v uniformách Lidových milicí. Přepadení se uskuteční 2. srpna 1952. Ve voze je neplánovaně i úřednice Kovolisu Ludmila Minaříková, která se nechává svézt poté, co v Čáslavi vyřizovala služební záležitosti.

Automobil s bezpečnostním referentem, dopravním referentem, účetním a úřednicí zastavuje dvojice mužů u obce Žleby. Jsou to Josef Mašín a Václav Švéda. Na vůz míří pistolemi a přikazují, aby oba referenti, sedící na předních sedadlech, vystoupili. Josef Mašín následně nasedá do vozu a pokračuje v cestě několik set metrů k oboře u obce Horky. Václav Švéda vede další dva přepadené za automobilem.

Výpověď svědkyně:

Nejprve vystupoval z auta Rošický a za ním jsem šla já. Všimla jsem si, že Rošický při vystupování sahal do kapsy, a když byl z auta venku, tak po něm muž skočil a zepředu ho objal. Tohoto okamžiku jsem já využila a běžela jsem přes silnici do řepného pole, kde jsem upadla. Krátce nato jsem slyšela neznámého muže, jak na mne volal, pak ke mně přiběhl, a když jsem ho prosila, aby mi nic nedělal, odvedl mne do obory k pěšině. Při tom mi nařídil, abych tam zůstala stát.

Důvodem, proč pokladník Rošický sahal do kapsy, byla zbraň, kterou měl stále u sebe. Josefu Mašínovi ovšem ta jeho při jízdě vozem vypadla z kapsy. V osudový okamžik proti sobě stojí ozbrojený pokladník proti neozbrojenému Mašínovi. Josef Mašín proto přiskakuje k Rošickému a o vytaženou zbraň zápasí. O svědectví Minaříkové není důvod pochybovat. O to zajímavější je skutečnost, že neslyšela výstřel, kterým Mašín Rošického smrtelně zranil. Nejpravděpodobnější vysvětlení je, že rána vyšla v okamžiku těsné potyčky a hluk utlumilo lidské tělo. Josef Mašín se následně vrací ke Švédovi a dalším dvěma pracovníkům Kovolisu. Odvážejí je na místo přestřelky, nařizují jim, že půl hodiny nesmí místo opustit, a odjíždějí. Skupina bratrů Mašínových získala téměř 900 tisíc korun. Za ně nakupují především motocykly, aby se mohli snadněji přesunovat.

Troufalé plány

Zdálo by se, že věznění Ctirada Mašína ochromilo skupinu v její činnosti. Rozhodně ji ale neochromilo v jejích plánech. Úmysl zaútočit na ministra národní obrany a Gottwaldova zetě Alexeje Čepičku je smělý, až nerealizovatelný. Po svém zadržení o něm vypovídá Václav Švéda.

Výpověď obviněného:

Josef Mašín přímo navrhl, aby přepadení bylo provedeno naší skupinou v lesnatém terénu, poblíže Karlových Varů, až bude ministr národní obrany přijíždět do vojenské zotavovny Moskva. O jeho příjezdu měla býti skupina vyrozuměna Ctiborem Novákem. Doprovod ministra národní obrany jsme chtěli odzbrojit, přivázat ke stromu a chloroformovat, aneb v případě, kdyby se bránil, úplně ho fyzicky zlikvidovat a armádního generála Čepič ku odvézt jeho vozem na odlehlé místo, tam ho vyslýchat a výpověď natáčet na zvukový pás, abychom ji mohli předat na Západ. V této souvislosti Josef Mašín řekl, že když si neopatříme zvukový aparát, uneseme ministra národní obrany Čepičku na Západ a předáme ho Američanům. Novák nás upozorňoval, že tento způsob přepadení je obtížný, neboť k takovému způsobu přepadení je nás ve skupině málo, nehledě na to, že nemáme dostatečnou technickou i zbrojní výzbroj proti doprovodu ministra, který je silně vyzbrojen.

Proto Josef Mašín navrhl provedení atentátu na ministra národní obrany přímo v budově vojenské zotavovny Moskva pomocí pekelného stroje, který Novák umístí v některém pokoji, aneb přes jinou osobu zařídí, aby tam byl uložen. Přitom Josef Mašín zdůrazňoval význam atentátů, neboť explozí budou zasažení i další vojenští hodnostáři, kteří se v ozdravovně budou nacházet.

Představa, že čtveřice či pětice mužů přemůže ochranný doprovod ministra obrany a bude schopná ho dopravit za železnou oponu, je skutečně za hranicí reality a nabízí se otázka, zda Václav Švéda v tomto bodě své výpovědi neříká to, co po něm chce slyšet vyšetřovatel. Jeho úkolem je totiž vykreslit zatčené členy skupiny v tom nejhorším světle a vyvolat tlak veřejnosti, směřující k odsouzení k nejvyšším trestům. Možnost, že Švédova výpověď je v tomto trochu nadnesená, se zpětně nedá vyloučit.

Ovšem o dalším plánu útoku na rafinerii v Kolíně už hovoří více členů skupiny. Plán jako takový v silách několika odhodlaných mladých mužů byl. Vypovídá o něm opět Václav Švéda.

Výpověď obviněného:

Vyhledal jsem Františka Mňuka, který v rafinérii minerálních olejů pracoval, a když jsem mu celou věc vysvětlil, dal mi příslušné informace. Řekl mi, že nádrže jsou chráněny silnou ochrannou zdí a ke způsobení exploze je zapotřebí větší množství třaskavin. Přitom mě dále upozornil na výrobní stanici vysokooktanového benzínu a éteru a vyzradil mi i další skutečnosti týkající se výrobního procesu. Explozi v kolínské rafinérii jsme po těchto informacích nemohli provést, neboť jsme v té době ještě neměli žádnou výbušninu.

Na přelomu let 1952 a 1953 se skupina zamýšlí nad odchodem alespoň části členů na Západ a získání výcviku a spojení s americkou rozvědkou. Plán spočívá nejprve v únosu letadla. Jenže v kolínském hangáru je pouze trojmístný Sokol, který kapacitně nestačí, a na letišti v Ruzyni se nedaří najít dostatečně spolehlivou cestu. Nakonec se Josef Mašín rozhoduje přejít zelenou hranici na Západ. Jeho akce končí už v hloubi československého území, protože narazí na hlídku, před kterou se nejprve dvě hodiny schovává, a následně se vrací.

Výpověď obviněného:

Na Gottwalda

Výpověď obviněného:

Největší plán

Vzpomínky svědka:

Výpověď obviněného:

Výpověď obviněného:

Akce Stohy

Vzpomínky účastníka:

Výpověď obviněného:

Výpověď poškozeného:

Vzpomínky účastníka:

Útěk

Výpověď obviněného:

Výpověď obviněného:

Osudné vlaky

Štvanice