Martin Talbot

MŮJ CIZÍ JAZYK

Copyright © Stanké, 2023, Montréal, Canada

Translation © Tomáš Havel, 2024

Translated from the French language (Canada): Ma langue étrangère

First published by Stanké, Montréal, Canada

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-683-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-684-4 (mobi)

První část

1

Konec příběhu mého jazyka začíná netrpělivým čekáním na jediného kandidáta, který mi odpověděl na inzerát otištěný v novinách. Napsali jsme si a dohodli si schůzku na desátou. Teď je dvanáct minut po desáté. Uchazečovo zpoždění, byť nepatrné, mě přivádí na myšlenku, že bych se měl víc zajímat o jeho schopnosti. Dokáže naplnit má očekávání? Bude mít potřebné předpoklady k natolik ožehavému pověření? Od svého budoucího mluvčího na prvním místě očekávám, že bude mužem slova. Svou nepřítomností mi zatím dokazuje opak.

Jsem už předem zklamaný, takže nejlepší by bylo nic dalšího neřešit, sebrat se a jít pryč. Mám ale pocit, že bych mu měl do očí říct, že na domluvené schůzky se chodí včas. Považuju za svou povinnost dát mu sežrat jeho nedochvilnost.

Jakmile jednou začnu ventilovat, co se mi honí hlavou, zatmí se mi před očima a nestíhám posuzovat, co je a co není pravda. Jsem jako dřímající sopka, která hrozí, že každou chvíli vybuchne. Všechno musí okamžitě ven.

V hlavě formuluju výčitky. Především se týkají úcty k druhým. Uvědomuje si vůbec, jakou cenu má pro mě čas, který mi zbývá? Zjevně o tom nemá ani potuchy. Nejspíš proto si nedělá nic ze zpoždění, které mě tak ničí.

Dostávám se do varu.

Už jsem stál dost dlouho, dávám se do pohybu. Chodím dokolečka. Jednou, dvakrát, třikrát. Rozhlédnu se… uchazeč nikde. Počtvrté, popáté, pošesté. Zadívám se do dálky. Pořád nic.

Koleček přibývá, jsem čím dál dopálenější. A to není dobré, hlavně v mém stavu.

Chystám se načít bůhvíkolikáté kolečko, když vtom za sebou slyším ženský hlas.

„Promiňte, že jdu pozdě!“

Ohlédnu se, vidím asi šedesátiletou ženu. Zaskočeně povídám, že si mě s někým spletla, že na ni nečekám.

Chci dál kroužit, ale zastupuje mi cestu.

„Určitě jsem nepsala vám? Nesháníte mluvčí?“

Vztek vmžiku přechází v nepochopení.

Nejspíš půjde o nedorozumění, musím to dát do pořádku.

„Sháním mluvčího. Muže. Ne ženu.“

„To ale z inzerátu jasně nevyplynulo.“

Hned pro něj sahá do kapsy, aby mi ho mohla přečíst. Chce mě usvědčit ze lži.

„Hledá se mluvčí. Bílý padesátiletý muž přijme spolehlivého člověka, který bude mluvit jeho jménem.“

Ukazuje mi papír.

„Vidíte? Napsal jste to tak, že to z toho není jasné.“

Uznat vinu? Ani nápad. Okamžitě mám po ruce vhodnou oběť. Na vině nejsem já, ale můj jazyk. To on se dopustil nepřesnosti, která ke mně dovedla tuhletu ženu. Omluvím se jí, vážila totiž cestu zbytečně. Nepřipadá totiž v úvahu, že by se za mě vyjadřovala žena, navíc starší než já.

Věnuju jí několik omluvných slov: nedorozumění, zmýlená, nejasnost ve jmenném rodu.

Vůbec ji to nevyvede z míry, nenechává mě domluvit.

„Ta funkce je pro mě jako dělaná. Mám potřebnou kvalifikaci, jednám vždy profesionálně, k tomu mám i spoustu zkušeností. Ukážu vám cévéčko, jestli chcete.“

Na nic nečeká a oběma rukama prohledává kapsy.

Marně. Vytištěný životopis nenachází.

Zmateně se na mě podívá.

Mění tón. Ve snaze mě přesvědčit se pouští do úderné slovní prezentace.

„Umím se postavit na místo kohokoli, kdo potřebuje hlas. Jedno, jestli je to muž, nebo žena, mladý, či starý, bohatý, chudý, jestli je v úzkých, nebo v pohodě. Dokážu se vžít do lidí jako nikdo jiný, vystihnout jejich podstatu. Zaujmout jejich místo, ať už dočasně, nebo dlouhodobě, a rázně bránit jejich zájmy a práva.“

Zhluboka se nadechne a honem pokračuje:

„Díky mně váš životní příběh nikdy neskončí v zapomnění. Garantuju vám, že pokud má někdo vaši řeč udržet přítomnou a živou, jsem ideální kandidát.“

Na závěr důrazně dodá:

„Všechno, s čím se mi kdo svěří, přijímám s ohromnou pokorou, zůstávám vždy nestranná a nikdy nikoho nesoudím. To je moje hlavní přednost.“

Jde mi z ní hlava kolem.

Uvažuju, zda mám na výběr. Nikdo další na inzerát neodpověděl. Po tom, co mě čeká a nemine, budu bez mluvčí odsouzený k věčnému mlčení.

Z nedostatku dalších možností její kandidaturu přijímám.

„Dobře. Zkusím to s vámi.“

Spokojeně se posadí. Je žíznivá, nemůže se dočkat, až se napije mých slov.

„Poslouchám.“

„Dobrá. Čím ale začít?“

Přemýšlím, co řeknu. Na její vkus příliš dlouho.

„Začněte svým jazykem. O něj přece jde.“

Tolik jsem se těšil, až mě někdo vyslechne, ale najednou váhám. Nikoli ze studu, ale ze strachu, že mě špatně pochopí. Mohl bych vyzkoušet, jak pozorně dokáže naslouchat, a říct něco o současném stavu svého jazyka. Popsat, v jak žalostném stavu se nachází. Že obyčejné mluvení mi působí nepředstavitelné bolesti.

Je jako na trní.

„No tak! Povídejte!“

Musím jí nastínit, jaký jsem. Bez rozmyslu se do toho pouštím.

„Svoje pocity vyjadřuju téměř výhradně prostřednictvím jazyka, jen zřídka je cedím skrz zuby. Mluvím hodně a rychle, často oponuju. Něco řeknu a hned to zase popřu, ale mým cílem není nic jiného než provokovat. Zkrátka mám mrštný, nabroušený jazyk, málokdy na něm něco dlouho převaluju, a jestli se mi něco nelíbí, bez zbytečných cavyků ho vypláznu. V případě tajemství ho držím pevně za zuby, ale jakmile chci protivníka v diskusi zavést na cestičky svých myšlenek, pustím ho na špacír. Když se podivuju hlouposti všude kolem, jen ho povytáhnu, když na něj chci naložit, co mám na srdci, rozvážu ho. Někdy se mlsně oblizuju, jindy mi jazyk vyčerpaně visí na vestě. A když jsem šťastný, sbalím ho do ruličky a zahvízdám.“

Namáhavě a spíš hořce hvízdnu.

„Nejste šťastný?“

„Představte si sebe na mém místě. Vžijte se na chviličku do toho, co se mi děje.“

„Přesně to udělám. Koneckonců kvůli tomu jsem tady. Nebo snad ne?“

Empaticky se na mě usmívá. Já se na ni dívám spíš skepticky.

„Vy si neděláte poznámky?“

Prstem si ukáže na hlavu.

„Všecko si nahrávám sem, mám sloní paměť. Při práci, kterou dělám, je sloní paměť důležitá. Zachycuju získané informace a nasávám je jako houba. Navíc využívám časoprostorovou mnemotechnickou metodu a díky ní si to, co mi někdo vypráví, pamatuju do nejmenších podrobností. Teď vás třeba vidím povídat si se mnou tady a teď, v nádherném letním dopoledni. Až za vás budu mluvit, určitě si ten rámec vybavím.“

Sáhne do náprsní kapsy pro malý diktafon.

„Navíc mám tenhle přístroj pro případ, že je potřeba něco zásadního nahrát, nebo když hrozí, že bych si něco nemusela zapamatovat. Takže mě nic nezaskočí.“

Mluví sebejistě, to se mi líbí. Říkám si, že náhoda to nakonec dobře zařídila, když ke mně tu ženu dovedla. Ačkoli vůbec neodpovídá mým původním představám o budoucím asistentovi, nabývám přesvědčení, že nikdo jiný by mě nezastoupil líp. Ukáže se budoucnost nakonec vstřícnější ke štěstí, které se na mě dosud neusmívalo? Poprvé po dlouhé době se o tom odvažuju snít.

2

Jsme v nemocnici. Ona stojí, já ležím. Mám na sobě modrou erární košili. Člověka zbaví osobnosti a připraví ho o veškerou důstojnost, přitom účel je nad slunce jasný, chtějí nás postavit do latě. Nemáme se jak bránit, a tak si pojišťují naši poslušnost. Tady na námitky nespokojeného zákazníka nenarazíte. Nejsme v hotelu. Člověku nezbývá než pokorně přijmout nabízené služby. Na přidělování hvězdiček po skončení pobytu může taky rovnou zapomenout. Dost mě to ničí, patřím totiž k těm, kteří chtějí mít všechno neustále ve své moci.

„V pohodě?“

„Jo, v pohodě.“

Moc mi nevěří.

„Přede mnou si nemusíte hrát na drsňáka. Máte právo vypadat slabě. Hlavně přede mnou nic nezakrývejte. Není to v zájmu ani jednoho z nás. My dva si nesmíme lhát.“

Lhát.

Přitom lhaní je moje druhá přirozenost. Za všech okolností velice užitečný obranný prostředek, díky němuž se nemusím potýkat s problémy. Zrovna teď bych nejraději přehodil výhybku, jak mám ve zvyku, stvořil smyšlenou postavu a pomocí ní si přidělil hezkou roli v nějakém poutavém příběhu. Nejraději bych se zase oblékl do kostýmu hrdiny, aby lidé, kteří mě neznají, litovali, že o mně dosud neslyšeli.

Jenže utíkat se k příběhům vybudovaným na lži mi v ničem neposlouží. Musím být objektivní a vidět se takový, jaký jsem – nevyrovnaná bytost, která má neustále strach, že bude ještě hůř.

Zadívá se na mě.

„Máte strach?“

Před krokem do neznáma obvykle mívám příliš bujnou fantazii. Už hezkých pár dní si představuju jeden katastrofický scénář za druhým.

„Co když to nedopadne tak, jak má?“

„Budoucnost teď nechme na později. Teď vám nepomůže, když budete malovat čerta na zeď. Starejme se raději o přítomnost.“

Má hebký, uklidňující hlas. Ten můj je chraplavý a stísněný. Nebyl vždy takový. Proměnil se s věkem. Zdrsněl z důvodů, o nichž zatím raději pomlčím.

Vtom propadám panice. Říkám si: až bude takovým hlasem (jejím), natolik odlišným (od mého), promlouvat mým jménem k lidem, poznají mě vůbec? Změní jeho zabarvení, až za mě bude mluvit? Vynasnaží se napodobit mou dikci? Budou ji brát vážně ti, kteří mě už teď pomlouvají a znevažují?

Z víru otázek se mi zatočila hlava. Vyčerpaně znovu klesla na polštář.

Mluvčí se nade mnou sklání jako cizí člověk nad kolébkou.

Trhnu sebou. Couvne.

„Teď mě napadá, že jste mi vlastně ještě neřekl, kdy na tu operaci jdete.“

„V poledne.“

Sedá si na židličku po levé straně nemocniční postele.

„Povídejte mi. Povídejte mi o sobě. Bez obalu. Řekněte mi úplně všecko.“

Řadím si myšlenky tak, abych nevynechal nic z toho, co se nutně musí dozvědět. V duchu sestavuju seznam klíčových slov svého vyprávění. Z paměti vybírám životní úseky, díky nimž by mohla lépe pochopit, odkud pocházím a kdo jsem.

Mluvčí netrpělivě podupává, nejspíš cítí, že je její povinností všechno ze mě dostat.

„Tak už mluvte! Povídejte o tom, co se vám honí hlavou. Hlavně nic nevynechat. Ani obraz, ani slovo.“

Jdu na to odzadu, začínám od konce, nebo skoro od konce.

„Abych se dokázal smířit s tím, co mi chtějí provést s jazykem, musel jsem přijít na nějaký důvod. Vnitřní hlásek mi našeptával, že mám, co si zasloužím.“

Zvědavě se zaposlouchá.

„Vím, že jsem jazyk občas nepoužíval tak, jak by bylo správné. Křičel jsem. Moc. Způsobil jsem jazykem dost škod.“

„Komu?“

„Lidem.“

„Můžete být přesnější?“

„Lidem, kterých si necením.“

Ano, tak to je.

„Takže podle vás vám jazyk vezmou kvůli tomu, že jste ho používal nevhodným způsobem?“

Aby dokázala mluvit mým jménem, až se octnu bez jazyka, musí pochopit, odkud pocházím a kdo jsem. Svůj příběh jí proto musím vyložit beze zkratek. Přemýšlím, čím začnu.

Obraz vydá za tisíc slov, rčení za tisíc obrazů. Začnu tedy jedním ze stylistických prostředků.

„Víte, že Francouzi ve smyslu ‚nechat se poddat‘ říkají ‚dát kočce jazyk‘?“

Samozřejmě to ví.

„A víte proč?“

Jak jsem předpokládal, tohle neví.

„Původ toho rčení je potřeba hledat u výrazu ‚hodit psovi jazyk‘. Lidi kdysi házeli psům zbytky od stolu. Zbavovali se toho, co jim nechutnalo, mimo jiné i vepřových a telecích jazyků. A dnes se stejným způsobem obrazně zbavujeme vlastního jazyka, tedy orgánu hlasu, když nechceme – nechutná nám – pokračovat v diskusi o nějakém problému.“