Copyright © Marcelo Schiller, 2021

Translation © Libor Drahoš, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0045-2 (print)

ISBN 978-80-278-1113-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1114-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1115-1 (pdf)

Věnování

Tato kniha je věnována všem lidem, kteří jsou svázáni fyzickými nebo duševními pouty. Těm, kteří jsou utlačováni, zbaveni vlastní svobody a volnosti. Nechť neviditelná ruka BOŽÍ zpřetrhá tato pouta, vrátí jim důstojnost a základní lidská práva, jako jsou svoboda těla, mysli i duše, kterou si zaslouží všechny lidské bytosti.

Také je věnována památce mého otce, matky a sestry. Za to, že mě vychovali, vždy bojovali a nikdy se nevzdali.

Poděkování

Zvláštní poděkování náleží Alexi (Moose) Schillerovi,

Davidu J. Schillerovi, Edwardu Du Bois III

a Gene Rosenovi

Obsah

Prolog

1 Začátky

2 Cesta

3 Zmatek

4 Kariéra

5 Život v Miami

6 Bouře

7 Zlověstná znamení

8 Druhá bouře

9 Pravidla hry

10 Základní mučení

11 Pokročilé mučení

12 Na okraji temnoty

13 Rozhovor

14 Likvidace

15 Ztracené naděje

16 Smíření se s osudem

17 Hra na čekanou

18 Chamtivost v plném proudu

19 Finále

20 Zázraky

21 Dlouhá cesta zpět

22 Útočiště v Kolumbii

23 Vyjednávání

24 Houdini

25 Závěr

Epilog českého vydání

Prolog

Už jsem neměl ani dost sil přemýšlet nad záchranou. Mé tělo i má mysl oslabené hladověním, zpustošené bolestí a slepotou mě začaly zrazovat. Seděl jsem spoutaný a naposledy jsem se pokusil představit si své děti.

Docházel mi čas. Hodiny tikaly a s jistotou odpočítávaly poslední chvíle mého života. Seděl jsem ochromený v obavách, co mě čeká. Pošetilé myšlenky, že by se okolnosti mohly změnit k lepšímu, se už zcela vytratily. Znal jsem svůj osud a s nechutí jsem ho přijal. Žádné záchranné oddíly nedorazily a já se tak přesvědčil, že představy o mém osvobození byly pouze iluzí, vytvořenou abych přežil své zajetí.

Měsíc jsem byl obklopen tmou, mučili mě a ponižovali. Svým způsobem jsem byl rád, že je to u konce, i když ne u takového, v který jsem původně doufal. Ten večer za mnou přišli a řekli mi, že se mám umýt a převléci. Až když mě o všechno okradli a zjistili, že mi už vůbec nic nezbylo, s radostí mi oznámili, že mě pustí na svobodu. V tu dobu jsem je už unavoval, stejně jako oni unavovali mě. Chtěl jsem věřit tomu, co říkali, ale jak jsem je stihl poznat, bylo mi jasné, že to bude jen další sprostá lež. Navíc jsem věděl, kdo jsou, a byl jsem si jistý, že si toho jsou vědomi. Ale jak se říká – mrtvý prd ví.

Bylo to směšné, stejně jako všechno, co kdy řekli a udělali. Chtěli po mně, abych si svlékl oblečení ušpiněné zaschlou močí a umyl se. Že by snad proto, abych voněl a vypadal lépe, až mě budou chtít zabít? Tahle představa mi zrovna nijak nevadila. Alespoň bych umřel s trochou cti.

Měsíc trvající jízda peklem s vlastními démonickými průvodci byla u konce. Byl to měsíc plný bolesti způsobené popáleninami, elektrickými šoky a různým bitím. Za celou tu dobu jsem nespatřil světlo a neměl téměř žádné jídlo.

Možná, že nejtěžší z toho všeho byl kolotoč emocí, který mě nepřetržitě provázel. Nikdy by mě nenapadlo, že budu tak dlouho v zajetí.

Teď už jsem jenom čekal, až si pro mě naposledy přijdou. Seděl jsem, prosil o odpuštění a modlil se za své děti.

Nevěděl jsem, jakým způsobem mě budou chtít zabít, proto jsem se modlil, aby to bylo rychlé a bezbolestné. Ale zkušenosti s mými únosci mi napovídaly, že si libují v pohledu na svou trpící oběť. Byl jsem připraven na cokoliv. Sice mi všechno vzali, ponížili mě a nechali trpět, ale jedno se jim nepovedlo – nedokázali mě zlomit, a to je nakonec rozzuřilo pravděpodobně nejvíc.

Kdybych tak věděl, že ještě to odpoledne nastane sled událostí, který bude daleko za hranicí mé představivosti! Vlastně to bylo pro můj pobyt v Hotelu Peklo typické; vše, co se za celou dobu událo, se vymykalo realitě. Celý průběh mého zajetí mi připomínal spíše psanou předlohu ze světa šílenství, ztvárněnou nějakým poblázněným, zdrogovaným a nepříčetným scenáristou.

A tak jsem tam seděl na hranici života a smrti a čekal na světlo, které by mě navždy vysvobodilo z tohoto jeviště.

~ ~ ~

Hromady neuspořádaných, zaprášených a stářím zažloutlých stránek se válely v koutě pokoje po dobu téměř sedmnácti let. Všechny tyto stránky psané v lednu 1995 v sobě držely veškeré přízraky a démony, kteří pro mě byli až příliš skuteční. Možná, že pravým důvodem, proč jsem se tolikrát pokusil napsat všechna tato slova, byla snaha zahnat prožité hrůzy skrze svůj rukopis. Pokaždé, když jsem své spisy uložil zpět do kouta, doufal jsem, že tam před sebou všechny přízraky a démony schovám. Nakonec jsem však našel vůli se jim postavit. Do psaní mého příběhu mě zřejmě donutila nějaká Vyšší moc. Hluboko uvnitř jsem totiž cítil, že bych tím mohl pročistit svou mysl a všechno to tak jednou provždy uzavřít. Cítil jsem, že je to nezbytné pro mé úplné zotavení.

Říká se, že čas zahojí všechny rány a že prožité události dokážeme řádně zhodnotit většinou až s jeho odstupem. Nakonec se můžeme z některých krutých a bolestivých zážitků něčemu přiučit. Vyrovnání se s takovými zážitky závisí nejen na rozsahu fyzických zranění, prožitých traumat a hloubce šrámů na duši, ale i na vnitřní síle, houževnatosti a statečnosti oběti.

Po všech stránkách se cítím požehnaný. Dokázal jsem se vrátit zpátky do normálního života, a co víc, tyto události z listopadu a prosince 1994 jsem nechal daleko za sebou.

V červenci roku 2008 měli na televizní stanici TruTV vysílat pořad o mém příběhu. Poslali mi pozvání, ve kterém mě žádali, abych se do natáčení zapojil, a já jsem souhlasil. Díky tomu jsem znovu pocítil chuť napsat o svých zážitcích knihu, takže jsem s nadšením oprášil neuspořádané stránky svého rukopisu. Naivně jsem věřil, že můj příběh v televizním pořadu třeba vyšle paprsek světla a naděje někomu, kdo zrovna prožívá těžké chvíle. Jenže má víra vzala brzy za své, protože, jak jsem zanedlouho zjistil, televizní stanice neměla v plánu sdělit má poselství ani vyprávět můj příběh tak, jak se skutečně stal. Opět jsem zklamaně odložil rukopis do kouta, kde mohl dál pokračovat v rozkladu.

Později, v roce 2011, mi bylo řečeno, že Michael Bay pracuje s Paramount Pictures na filmu inspirovaném mým příběhem. To mě znovu pobídlo, abych pokračoval na své knize. V danou chvíli jsem považoval za důležité sdělit publiku svůj příběh a nenechat je oklamat hollywoodskou verzí, která by mohla obsahovat mnoho nepravdivých, zcestných, nebo dokonce zlehčujících událostí. Chtěl jsem se podělit o důležité životní lekce, které jsem dostal. A tak sedím u svého stolu, píše se rok 2012.

Neuvěřitelné. Vše to začalo v lednu 1995, kdy jsem poprvé usedl a napsal okolo dvou set stránek detailních poznámek o tom, co se stalo o dva měsíce dříve. Nebyla to ani tak kniha, jako spíše očista mé duše a mysli, jakýsi deník, do něhož jsem zapisoval všechny své zážitky, abych tím zahájil dlouhou cestu svého uzdravení. Tyto poznámky mi nyní slouží jako podklad k sepsání svého příběhu, kdy ve skrytu duše doufám, že si ho někdo přečte a pochopí, že nezáleží na tom, jak hrůzostrašně mohou věci vypadat, ale na tom, že vždy existuje záblesk naděje. Jsem přesvědčený, že se najdou jedinci, kteří čtením těchto slov a stránek naleznou sílu a statečnost překonat problémy, se kterými se v životě mohou setkat. I kdyby tato kniha pomohla jen jedinému člověku, byl by můj úkol splněn. To je má naděje a důvod k napsání této knihy.

1

Začátky

„NEPŘÍZEŇ OSUDU JE SOUČÁSTÍ ŽIVOTA. NEMŮŽE BÝT OVLÁDNUTA. MŮŽEME ALE OVLÁDAT, JAK NA NI REAGOVAT.“

Autor neznámý

Pro začátek je důležité, aby čtenář nejprve získal nějakou představu o tom, kdo jsem byl a jaké zkušenosti utvářely mou osobnost, než mě v roce 1994 unesli. Pomůže mu to lépe porozumět, proč jsem si během oněch událostí počínal tak, jak jsem si počínal, a především snáze pochopí, jak jsem mohl být schopen něco takového přežít a následně pokračovat v normálním životě.

Narodil jsem se v argentinském Buenos Aires jednoho deštivého zimního dne v srpnu roku 1957. V mé rodné zemi vládly nepokoje, které doléhaly i na naši rodinu. Moji prarodiče pocházeli z Ruska, ale začátkem dvacátých let se přistěhovali do Argentiny, protože se jim zdála ekonomicky perspektivní a politicky vyvážená. To všechno se ovšem změnilo, když ve čtyřicátých letech došlo k převratu a moc převzal Juan Peron. V tu dobu třetí nejsilnější ekonomická země světa začala prožívat dlouhodobou krizi.

Nelehká finanční situace dopadala i na naši rodinu. Na svět jsem přišel jako druhé dítě, necelých pět let poté, co se narodila moje starší sestra Michelle. Když jsem se narodil já, životní podmínky naší rodiny se zhoršily natolik, že jsme byli nuceni se nastěhovat do domu mé babičky. Často jsem na toto téma s tátou žertoval. Říkal jsem, že to vypadá, jako bych do rodiny přinesl smůlu. Do mého narození se totiž mohli řadit mezi střední třídu a žít poměrně pohodlný a zajištěný život.

Takhle jsem prožil prvních šest let svého života. Jeden dům sdílely tři rodiny, které se snažily vydělat dostatek peněz na jídlo a další základní potřeby. V roce 1964 nás navštívil můj vzdálený strýc, který už nějakou dobu bydlel ve Spojených státech. Když překročil práh našeho domu, byl zděšený tím, co viděl. Snažil se přesvědčit mladšího bratra mého otce – mého strýce a jeho matku – mou babičku, aby se přestěhovali do USA. Pokoušel se domluvit i mému otci, ale ten byl zapřisáhlý patriot, který nikdy neutíká z boje.

A tak se z nás koncem roku 1964 stali téměř bezdomovci. Otcova finanční situace se zhoršila natolik, že jsme skoro neměli co jíst, a jemu nezbylo nic jiného než prodávat po okolí ponožky. Museli jsme se z města přestěhovat na venkov – do vesnice jménem Gonzalez Catan. Byl to přesně takový ten Divoký západ, kde se pasáci dobytka potulují prériemi. Doma jsme neměli tekoucí vodu a příšerný rozvod elektřiny ani neutáhnul dvě lampičky najednou.

Měli jsme malý růžový domeček se dvěma ložnicemi a starodávnou kuchyní. Byl tak prostý a holý, jak jen montovaný dům může být. Ale přesto to byl domov. Koneckonců alespoň jsme měli kousek pozemku, na kterém jsme mohli pěstovat nějaké jídlo a chovat slepice na vajíčka. Všude okolo se rozléhala naprostá pustina a náš nejbližší soused bydlel několik kilometrů daleko. Chodil jsem do školy vzdálené asi sedm kilometrů. Měla jednu místnost a špinavou podlahu. Každý den jsem se vydával lovit žáby nebo se pokoušel zabíjet hady podél cest. Ve vesnici jsme měli jedinou dlážděnou cestu, po které vždy jednou nebo dvakrát za měsíc projížděli popeláři. Pokaždé jsem naskočil na jejich náklaďák a zkrátil si tak cestu do školy.

Přes léto jsme se koupali v jámě s vodou, kam chodili pít koně. Většinu času jsem vyhledával různá dobrodružství a prozkoumával všelijaká pole v okolí. Ten rok se narodil můj bratr Alex a naše rodina začala opět prožívat krizi. Po nějaké době nás znovu přijel navštívit můj strýc a opětovně na otce naléhal, aby se odstěhoval do USA. Ten byl však neoblomný a stále na to nechtěl přistoupit.

Jenže v roce 1965 byla už naše finanční situace natolik závažná, že otec boj nakonec vzdal a do USA odcestoval. Všichni čtyři – má matka, dvanáctiletá sestra Michelle, pár měsíců starý bratr Alex a já v sedmi letech – jsme zůstali zanecháni napospas v nehostinném prostředí. Tím, že otec odcestoval, se všechno ještě zhoršilo. Neměli jsme nikoho, kdo by dohlížel na těch pár rostlinek, které jsme pěstovali. Slepice nám skomíraly, a dokonce už ani nesnášely žádná vejce. Máma nám k jídlu dělávala kaši. Dodnes nemám ponětí, z čeho byla. Vypadala jako bílé lepidlo, kterým se lepí plakáty. Také jsme měli doma spoustu divokých borůvek, ze kterých máma vařila kompot. Někdy jsme ho jedli i pětkrát týdně. Od té doby nechci borůvky ani vidět. Po letech mi sestra zaslala k narozeninám sklenici plnou borůvkového džemu. To mě pobavilo.

Po nějaké době nám otec zaslal peníze, takže jsme si konečně mohli koupit jídlo. To bylo senzační, jenže v našem blízkém okolí se nenacházel žádný supermarket nebo obchod. Takže se naše máma vydávala pro jídlo do města. Odcházela v pět ráno a vracela se až po půlnoci. Musela se s nákupem tahat celé kilometry, protože v místě, kde jsme bydleli, nefungovala veřejná doprava. My děti jsme se doma musely o sebe postarat samy a po setmění jsme spolu vždy jen sedávaly v pokoji a čekaly.

Konečně v roce 1966 otec našetřil dost peněz, aby nás dostal do Ameriky. Michelle zůstala doma a starala se o Alexe, zatímco já s mámou jsme šli do města hledat někoho, kdo by nám byl ochotný darovat nějaké obnošené oblečení. Neměli jsme žádný šatník; tam, kde jsme žili, nikdo moc oblečení nepotřeboval. Chodili jsme od jednoho místa k druhému a naštěstí jsme sehnali vše potřebné na cestu letadlem do našeho nového domova. Popis těchto dní zní sice možná trochu děsivě, ale tenkrát jsem neznal žádný smutek ani žal.

Ve skutečnosti na to mám hezké vzpomínky. Byly to časy, kdy jsem se cítil naprosto svobodný. Nevěděl jsem, co je to stres, a mohl jsem vyrůstat volně a bez obtíží, kterým mnohdy musí čelit děti ve městech. Život mladého dobrodruha z venkova mě naplnil sebejistotou a připravil na různé situace. Tato životní etapa mi dodala dostatek vnitřní síly a sebedůvěry, díky nimž jsem mohl přežít těžké chvíle, které se blížily.

2

Cesta

„BOJ PROHRAJEŠ, KDYŽ TĚ VLASTNÍ MYŠLENKY PŘESVĚDČÍ VĚŘIT, ŽE JSI NESCHOPNÝ HO VYHRÁT.“

Edmund Mbiaka

Na Kennedyho letišti jsme přistáli 10. května 1966. Byl jsem jako smyslů zbavený! Hlava se mi motala už od chvíle, kdy jsme opustili krásnou a zdivočelou zemi plnou zeleně. Nyní jsem se ocitl v betonové džungli, která se tvářila nepřátelsky a byla mi naprosto cizí. Když se otci podařilo našetřit další peníze, nakoupil do domácnosti nějaký nábytek a televizi.

Pane jo! Televize! Nikdy by mě nenapadlo, že by něco takového mohlo existovat. Tátovi se vcelku dařilo, ale jeho umíněná povaha nás brzy znovu vehnala do nesnází. Místo toho, abychom se nastěhovali do bezpečné čtvrti, kde bydlela babička a strýc, jsme skončili v té nejhorší čtvrti New Yorku. Následující týden nás místní lidé také náležitě přivítali. Jednoho dne, když jsem byl s Michelle ve škole, otec pracoval a máma byla venku na pochůzkách, nám někdo vysadil vchodové dveře z pantů a vzal nám to málo, co jsme měli. Už žádná televize – moje nadšení z ní trvalo pouhý týden. A tak jsme začali znovu od píky.

Novému prostředí jsem se přizpůsoboval jen velmi obtížně. Bylo to vskutku bolestivé období. Chodil jsem do školy, kde jsem byl jedním z mála bílých dětí. Byla šedesátá léta a rasové napětí dosahovalo vrcholu. Byl jsem vyplašený, zmatený a bezradný. Nechápal jsem, co se děje a proč si na mě tolik mých spolužáků zasedlo. Situaci mi navíc komplikoval fakt, že jsem neuměl ani slovíčko anglicky a s nikým jsem se nedokázal domluvit. Chtěl jsem zpátky do našeho malého domku uprostřed ničeho, kde bych mohl znovu jíst mazlavou kaši a chodit do školy bos.

Nová škola pro mě byla táborem přežití. Cestou tam i zpátky mě moji spolužáci často obtěžovali a mlátili. Učitelé byli v této džungli sami ztraceni a sváděli vlastní boje o přežití; nenabídli mi žádnou pomoc ani východisko. Tak jsem se bránil sám, ale nikdy jsem nepochopil proč. Za celé dva roky, které jsem tam strávil, se nic nezlepšilo, nic nebylo ani trochu jednodušší. Ale postupem času jsem se tomu šílenství kolem naučil vyhýbat – stal jsem se tak nenápadným, jak jen to bylo možné.

Krátce poté, co jsme se přestěhovali do nové země, jsem se rozhodl, že začnu podnikat. Na tom, že je mi osm a neumím anglicky, vůbec nezáleželo. To mě nemohlo zastavit. Potřeboval jsem základní věci, jako jsou boty a oblečení, a od počátku jsem se učil spoléhat jen sám na sebe. Myslím, že jsem nebyl normální dítě, které by toužilo po hračkách. Vyráběl jsem si je sám, a to z jakéhokoliv materiálu, který jsem si posbíral. Chtěl jsem nové kolo, protože jsem díky němu mohl získat příležitost nějakého příjmu. Mé první vlastní podnikání spočívalo v tom, že jsem jednoduše postával před supermarketem a nabízel pomoc kolemjdoucím dámám s donáškou jejich nákupu až do domu. Můj zanedbaný vzhled u nich nejspíš vyvolával soucit. Každopádně jsem byl velmi úspěšný; někdy jsem si vydělal deseticent, čtvrťák, nebo dokonce i dolar! A protože jsem to dělal téměř každý den tři až čtyři hodiny, během chvíle jsem začal vydělávat skutečné peníze. Rodiče mi v tom nikdy nebránili a dodnes si nejsem jistý, zda o tom vůbec věděli. Mým dalším nápadem bylo, že jsem si od mámy půjčil nákupní vozík a pročesával ulice, hledal a sbíral vratné lahve. Příliš peněz z toho však nekáplo, protože částka za výkup lahví byla mizivá. Přesto jsem si každý den dokázal vydělat od dvou do šesti dolarů. Našel jsem a vrátil spoustu lahví. Navíc jsem jejich sběrem sloužil městu, protože jsem odstraňoval odpadky.

Výsledkem mého úsilí bylo, že jsem si za velmi krátkou dobu mohl dovolit koupit si kolo za celých třicet šest dolarů. A to bez pomoci kohokoliv dospělého. Představte si mě takhle v osmi letech, jak pracuji sám, bez podpory rodičů. Díky novému kolu jsem měl příležitost doručovat televizní programy, takže jsem získal další zdroj příjmů. Takto jsem začal s kariérou podnikatele. Tehdy jsem neměl ani tušení, jak fungují principy kapitalismu; pro mě to byl pouze běžný instinkt přežití, který mi vždy velmi dobře sloužil.

Bydleli jsme v této čtvrti dva roky, než naši rozhodli, že už toho mají dost. Otce téměř každý týden přepadli nějací gauneři. Nevydělával sice mnoho peněz, ale dobře věděl, že je to vše, co máme, a nechtěl přijít o výplatu. Často se proto vracel domů celý od krve, rozmlácený na kaši, a se zkrvavenýma rukama podával mámě výplatu. Nakonec dal na radu svého bratra a přestěhovali jsme se do Brighton Beach v Brooklynu, kousek od strýce a babičky.

V této čtvrti jsem žil dalších sedm let, než jsem nakonec opustil teplo domova. Mohl jsem tu chodit do školy, aniž bych se musel bát, co mě čeká. V té době už jsem uměl poměrně dobře anglicky, takže jsem se dokázal lépe přizpůsobit. Sice jsem ztratil zdroje svých příjmů, ale jen dočasně. Začal jsem totiž doručovat noviny a získal jsem i další práce. Pracoval jsem pro Roberta Kennedyho a všemožné politické kampaně jako vylepovač plakátů. Nevypadalo to, že by můj věk někoho zajímal. A tak jsem si sháněl jakoukoliv práci. Někdy bylo těžké přesvědčit zaměstnavatele, aby mě najali, ale protože jsem byl ochotný pracovat za méně než minimální mzdu, což pro ně bylo lákavé, většinou mě nakonec přijali.

V roce 1969 jsem se přidal ke skautu. Byla to příležitost, jak si najít stejně staré kamarády a zároveň být v bezpečném prostřední. Nebylo vůbec jednoduché začlenit se, protože jsem se od svých vrstevníků lišil pohledem na svět a realitu. Nějak jsem se s tím nakonec smířil a byl jsem za to rád – byl to takový úkryt před okolním světem. V létě náš oddíl plánoval výlet do Washingtonu D. C. Zájezd byl sice relativně levný, ale moji rodiče si přesto nemohli dovolit zaplatit mi ho, ani mi nepřispěli. Naskytla se možnost prodávat krabice se sladkostmi s tím, že kdo jich prodá nejvíce, vyhraje zájezd zdarma. To bylo v podstatě vše, co jsem potřeboval slyšet. Bylo to řešení a záleželo jen na mně, jestli pojedu, nebo ne. A tak jsem odstartoval svou nenasytnou obchodní kampaň – prodával jsem sladkosti, kdykoli se mi naskytla volná chvíle.

Bydleli jsme v rozsáhlé čtvrti plné vysokých obytných budov. Každý den po škole jsem se zaměřil jen na určitou oblast, kde jsem chodil dům od domu a od dveří ke dveřím. Vždycky jsem zaklepal na dveře, a jakmile mi někdo otevřel, začal jsem naučenou obchodní frázi: „Dobrý den, jmenuji se Marc a jsem ze skautského oddílu. Prodávám bonbóny, abych mohl na výlet do Washingtonu D. C. Nechcete si nějaké koupit?“ Většinou jsem nedostal ani žádnou odpověď. Prostě mi jen zavřeli před nosem nebo v horším případě práskli dveřmi, aby mě umlčeli. To mě však nikdy neodradilo a jednoduše jsem pokračoval k dalším dveřím nebo do vedlejší budovy. Přes měsíc jsem strávil vytrvalým prodejem, a nakonec mě přepadli a ukradli mi všechny krabice se sladkostmi, které jsem měl.

V den, kdy mě okradli, projížděla kolem jako na zavolanou policie. Zastavil jsem je a řekl, co se stalo. Vzali mě k sobě do auta a kroužili jsme po okolí v naději, že pachatele najdeme. Ale to se nestalo, a tak pro mě tento den představoval krutou porážku. Najednou jsem nepotřeboval prodat sladkosti, jen abych vyhrál výlet zdarma, teď jsem navíc musel zaplatit i za ukradené sladkosti. To mě však nemohlo zastavit. Rozhodl jsem se, že budu pokračovat. Nakonec jsem soutěž vyhrál a odjel na výlet, který jsem měl zaplacený i se všemi ostatními náklady. Nejenže jsem v soutěži prodal přes pět set krabic sladkostí, ale také jsem jich prodal dost na to, abych zaplatil vše, o co mě okradli. Takový jsem i přes svůj nízký věk byl – houževnatý a pracovitý. Když jsem něco potřeboval nebo chtěl, nečekal jsem, že mi to rodiče nebo někdo jiný dá. Abych dosáhl svých cílů, nedal jsem se ničím odradit ani zastavit. Takový jsem byl a takový jsem dodnes.

Léta na střední škole byla klidná. Začal jsem pravidelně sportovat. Do konce druhého ročníku jsem navíc závodně běhal. Když jsem nesportoval, tak jsem chodil do práce. Pracoval jsem v lékárně, ve skladě pro kosmetiku, v obchodě s delikatesami i jako pokladník v supermarketu. Vždycky jsem měl nějakou práci a nebyla to jen nezbytnost, ale také způsob, jak získat sebeúctu. V těchto letech jsem se skoro vůbec neučil, ale na mé známky to příliš velký vliv nemělo. Po celou dobu jsem si udržoval průměr mezi A minus a B plus bez většího úsilí. Většina předmětů, na které jsem se přihlásil, byla pro pokročilejší, takže se od studentů očekávaly větší výkony. Naštěstí mi to ve škole šlo dobře, a dokonce jsem státní zkoušky z matematiky a biologie zvládnul na devadesát osm a devadesát šest procent.

3

Zmatek

„ÚSPĚCH NEMÁ KONCE. NEÚSPĚCH NENÍ OSUDEM: NA PRVNÍM MÍSTĚ JE ODVAHA.“

Winston Churchill

„TO, CO JE ZA NÁMI, A TO, CO JE PŘED NÁMI, JSOU MALIČKOSTI VE SROVNÁNÍ S TÍM, CO JE UVNITŘ NÁS.“

Ralph Waldo Emerson

Poslední ročník na střední škole byl krutý a já se cítil naprosto ztracený. Většina mých vrstevníků už měla vybranou vysokou školu. Sice jsem absolvoval zkoušku akademických dovedností, aby mě přijali na vysokou, ale ještě jsem pořádně nevěděl, co chci v životě dělat. To byl vcelku problém. Neměl jsem se na koho obrátit. Nikdo mi neporadil. Rodiče měli každý den plno starostí s vlastním přežitím. Nejenže s tím neměli žádné zkušenosti, ale ani sílu, aby mi pomohli. Na poslední chvíli jsem se zapsal na Baruch College v New Yorku na Manhattanu. Proč jsem se zapsal a chtěl jít právě tam, mi zůstane navždy záhadou.

Byť to může znít divně, jako dítě mě rodiče nikdy nevzali na prázdniny. Přišel rok 1975, poslední na střední škole, a pár známých se mě zeptalo, jestli bych s nimi nechtěl jet na jarní prázdniny do Miami na Floridě. To mohly být mé první prázdniny. Rozhodl jsem se, že pojedu, a doufal jsem, že si tam srovnám myšlenky ohledně mé budoucnosti. Cestu jsme absolvovali autobusem a na týdenní pobyt jsem si s sebou vzal devadesát osm dolarů. Po příjezdu na místo jsem zjistil, že hotelový pokoj máme pronajatý pouze na tři noci a po zbývající dny musíme přespat někde jinde. V tom zmatku jsme ale vždycky našli nějakou podlahu, kde jsme si mohli ustlat a pár hodin spát. Během cesty jsem poznal Andreu z Milwaukee. Pocházela z bohaté rodiny a její otec byl vynikající právník. V tu dobu mě ani ve snu nenapadlo, že Andrea brzy sehraje v mém životě významnou roli. Osud to tak zřejmě chtěl.

V roce 1975 jsem nastoupil na vysokou školu, přestože se mi do studia příliš nechtělo. Bylo to pro mě období zmatku a nejistot. Ve škole se mi nelíbilo a pořád jsem nevěděl, co chci v životě dělat. Na všechna rozhodnutí jsem byl sám, vlastně jsem se ani neměl s kým poradit. Mé známky se začaly zhoršovat. Výuka mě nezajímala a nedával jsem pozor. Přesto jsem ročník zvládl dokončit, i když se špatnými známkami. Následující rok jsem se rozhodl, že už se do školy nevrátím. Neměl jsem tušení, co budu dělat. Především jsem nechtěl být někomu podřízený.

V létě roku 1976 mi zatelefonovala Andrea, se kterou jsem se seznámil na prázdninách v Miami. Přemlouvala mě, abych za ní přijel do Milwaukee. Nemusel jsem se dlouho rozmýšlet. Řekl jsem si, že by mi mohla pomoci uspořádat myšlenky. V říjnu jsem si sbalil veškeré své bohatství, dvoje odrbané džíny, čtyři roztrhaná trička, lehkou bundu, a odcestoval do Milwaukee.

Mé přivítání nebylo zrovna radostné. Druhý den jsem v domě, který mi připomínal spíše panské sídlo, potkal Andreina bratra. Řekl mi, že bych měl odejít, protože nechce bydlet s takovým vandrákem a bezdomovcem, jako jsem já. Když se na to dnes zpětně podívám, nemohu mu to vyčítat. Měl jsem dlouhé vlasy a můj vzhled odpovídal pouličnímu žebrákovi. Má sestra mi zaslala dopis, ve kterém mě žádala, abych se vrátil domů. Prý bych mohl vystudovat odbornou školu a stát se instalatérem. Já a instalatér? Ne. Představa, že bych pracoval rukama, se mi ani trochu nelíbila. Nicméně později jsem byl za tento dopis vděčný, protože jsem díky němu našel dost síly a odvahy, abych svým životem konečně pohnul vpřed.

Andrea mi pomohla najít práci v místní jídelně, kde jsem osm hodin denně přerovnával vajíčka. Vydělával jsem dolar šedesát pět centů za hodinu a sotva jsem vyžil. Následujících pět měsíců bylo doposud nejtěžší zkouškou mého života. Sehnal jsem si pokoj v jednom penzionu. Neměl jsem tam skoro žádné topení, takže jsem si každý večer balil nohy do dvou ručníků, aby mi nebyla zima. Většinou jsem spával oblečený, jinak bych nejspíš zmrznul na kost. Všechno jídlo jsem si ohříval v troubě na tousty, který jsem zakoupil ve výprodeji.

Do práce jsem musel jezdit dvěma autobusy a na severské počasí jsem zdaleka nebyl připravený. Brodil jsem se sněhem v otrhaných teniskách. Občas se mi během cesty promáčely tak, že mi omrzala chodidla. Měl jsem jen lehkou bundu – dobrý vtip v takovém počasí. Nijak mě nechránila ani nehřála. Zima mi byla skutečně krutá. Když jsem čekával na autobus, občas jsem se musel jít ohřát do blízkého obchodu. Skoro pokaždé mě vyhodili. To mě hodně naučilo o lidském soucitu – v podstatě neexistoval.

Po měsíčním pobytu jsem si podal přihlášku na Univerzitu Wisconsin-Milwaukee. O dva měsíce později mě přijali na zkušební dobu a to bylo vše, co jsem potřeboval – šanci a příležitost. A tak jsem v lednu 1977 znovu nastoupil do školy. Byla to moje spása v časech zoufalství, které hraničilo se šílenstvím. Přestěhoval jsem se na koleje, a přestože pokoje zde byly takřka miniaturní, mně osobně připadaly jako pětihvězdičkový hotel. Brzy jsem dostal práci jako školní uklízeč, abych se každý den nemusel trmácet takovou štreku k večeři. Nakonec jsem pracoval jako kuchař v restauraci umístěné ve společných prostorách školy. Od začátku jsem věděl, co budu studovat a že školu musím dokončit tak rychle, jak jen to půjde. Rozhodl jsem se pro účetnictví, protože počty mi vždycky dobře šly. Dvakrát jsem navštívil školu i během prázdnin, a jednou jsem si dokonce vzal sedm předmětů v jednom semestru. Všichni si mysleli, že jsem zešílel, ale nakonec to byl semestr, ve kterém jsem měl ty nejlepší známky.

4

Kariéra

„ČÍM TĚŽŠÍ BITVA, TÍM SLAVNĚJŠÍ VÍTĚZSTVÍ.

TOHO, CO JSME ZÍSKALI PŘÍLIŠ LEHCE, SI TOLIK NEVÁŽÍME; JE TO VZÁCNOST, KTERÁ VŠEMU DÁVÁ VÝZNAM.

MILUJI ČLOVĚKA, KTERÝ SE DOKÁŽE USMÍVAT V NESNÁZÍCH. TOHO, KTERÝ UMÍ SEBRAT SÍLU ZE ZÁRMUTKU A RŮST.“

Thomas Paine

Než jsem v roce 1979 dokončil školu, zastavil jsem se na pracovním pohovoru v prestižní účetní firmě Ernst and Whinney, která mě následně zaměstnala. Když jsem zjistil, že můj plat bude činit skoro osmnáct tisíc dolarů ročně, zůstal jsem v šoku. Byla to pro mě obrovská částka.

V září toho roku jsem nastoupil do práce. Vyfasoval jsem svůj první pracovní oblek a boty. Připomnělo mi to dávné časy, kdy jsem dostával oblečení z druhé ruky. Měl jsem pocit, že jsem to dokázal a konečně dosáhl vrcholu. Tento pocit byl však pomíjivý, protože se na mě ze všech stran začaly valit problémy. Ve firmě se mnou vždy zacházeli jako s černou ovcí a dostával jsem jen ty nejhorší úkoly. Seděl jsem izolovaný daleko v rohu naší kanceláře společně s jednou Afroameričankou, která byla ve firmě také nováčkem. Bylo nám jasné, že patříme do etnické menšiny a že nás přijali jen kvůli firemnímu programu s cílem předcházet diskriminaci v zaměstnání.

Když nastal čas na státní zkoušky veřejného účetnictví CPA, všichni noví zaměstnanci dostali volno na studium. Jenom mě poslali na služební cestu do Tomahawku ve Wisconsinu. Pracoval jsem čtrnáct hodin denně na jednom projektu, takže jsem na učení neměl vůbec čas. Do své kanceláře jsem se vrátil až v noci, jen několik hodin před plánovanou zkouškou. Uplynuly tři týdny, a když byly testy vyhodnoceny, všichni noví zaměstnanci čekali frontu u telefonu, aby se dozvěděli, jak dopadli. Stál jsem ve frontě jako poslední a všichni se mě vyptávali, proč ztrácím čas čekáním, když jsem v testu přece nemohl uspět. Říkali mi, ať se nezdržuju a vrátím se do svého koutku kanceláře, kam patřím. Prahli po mém neúspěchu, dokonce neměli ani tu snahu to nějak skrývat. V momentě, kdy jsem zvedl telefon, se všichni postavili okolo mě a pozorně poslouchali. Již dávno byli přesvědčeni o mém výsledku, jenom se chtěli ujistit. Jenomže já test udělal na první pokus. Neumíte si představit všechny ty udivené výrazy v jejich tvářích. Nedokázali si vysvětlit, jak jsem to mohl zvládnout. Nechápali vítězství lidského ducha a touhy srdce.

Od té chvíle to v zaměstnání šlo z kopce. Když jsem se vrátil z posledního auditu, šéf mě dvě hodiny bezdůvodně zavaloval urážkami. Bylo to zdrcující představení, díky němuž jsem si znovu uvědomil, že je pomalu na čase jít dál.

Toho roku jsem si koupil své první auto, Nissana 200SX. Jednoho dne jsem pracovně projížděl zasněženým Wisconsinem. Byl jsem zamyšlený, když v tu chvíli jsem čelně naboural. Jel jsem rychlostí zhruba devadesát kilometrů za hodinu a mé auto se odrazilo od opěrné zdi do ostatních aut jako pingpongový míček. Proletěl jsem předním sklem a přistál na chodníku. Auto bylo kompletně zdemolované, ale já vyvázl jen s několika menšími modřinami. Lidé, kteří nehodu viděli v televizi, se domnívali, že řidič Nissanu nepřežil. Mýlili se. Byla to má první zkušenost s blízkou smrtí a byl to zlom.

Rozhodl jsem se, že v současné práci skončím a porozhlédnu se po něčem jiném. Jezdil jsem na pohovory po celém území Spojených států a nakonec jsem si vybral společnost s názvem ENSEARCH sídlící v texaském Dallasu, kam jsem se v roce 1980 také přestěhoval. Tentokrát mě noví kolegové mezi sebe přijali vřele. Vypadalo to, že bouře nezdarů na chvíli zmizela. Pracoval jsem na mnoha projektech. Jedním z nich byl akviziční audit v Jižní Americe. Právě tato práce měla v několika následujících letech významný dopad na můj život. V Dallasu se mi dařilo. Pracoval jsem pro ENSEARCH, ale později jsem přešel do Sabine Oil & Gas a nakonec do Easley Investment. Tam jsem spravoval finance a investice pro jednoho multimilionáře. Cítil jsem se šťastný a vyrovnaný. Měl jsem dobře placenou práci, přátele a skvělé spolupracovníky. Zdálo se, že bouřlivé časy mám konečně za sebou. V roce 1984 mi zavolali z firmy, ve které jsem pracoval na akvizičním auditu, a nabídli mi pozici kontrolora v Kolumbii za skutečně štědrý honorář. Něco takového se opravdu nedalo odmítnout.

V roce 1984 jsem tedy odletěl do Kolumbie, kde jsem ještě tentýž rok poznal svoji ženu. Pracovala ve stejné společnosti. Vzali jsme se v roce 1985 a později svého zaměstnání zanechala. V roce 1988 se nám narodil syn a všechno šlapalo jako na drátkách. Se svou prací v Kolumbii jsem byl spokojený a konečně jsem cítil klid na duši. Ale byl to jen klid před bouří. Ve chvíli, kdy jsem si myslel, že je vše naprosto perfektní a nic se nemůže pokazit, se můj svět znovu převrátil vzhůru nohama.

V roce 1989 se do společnosti, ve které jsem pracoval, přihnalo hotové boží dopuštění. Jednu z našich poboček přepadli levicoví povstalci a unesli našeho šéfa. Prioritou společnosti již nebylo vydělávat peníze, ale dostat ho zpátky živého. Atmosféra v kanceláři se změnila a do práce jsem chodil s nepříjemným pocitem. Ocitli jsme se na lodi bez kapitána a jen nás volně unášel proud. Posledních sedm měsíců této zoufalé plavby se všichni nadřízení nepřetržitě scházeli a jednali o požadavcích výkupného. Nakonec šéfa propustili a poslali domů do texaského Hustonu. Měsíc po svém propuštění mi zavolal. Sdělil mi, že by všichni Američani měli opustit Kolumbii. Jinými slovy, ocitl jsem se bez práce. Byl to šok, na který jsem měl být připravený, ale nebyl. Rozhodl jsem se proto vrátit se do Spojených států. Má žena naléhala, abychom zůstali nablízku její rodině, takže jsme se nakonec nepřestěhovali do Dallasu, ale do Miami na Floridě.

5

Život v Miami

„LIDSKÁ DUŠE JE SILNÁ A NEEXISTUJE NIC, S ČÍM BY SE NEDOVEDLA VYPOŘÁDAT.“

C. C. Scott

V lednu roku 1989 jsme se přestěhovali do Miami a tentokrát jsem věděl, co chci dělat. Místo toho, abych hledal zaměstnání, založil jsem si vlastní účetní firmu. Pronajal jsem si kancelář a zakoupil všechen potřebný nábytek a vybavení. Zaměstnal jsem tři lidi. Jedním z nich byla Linda Delgadová. Společnosti se dařilo a již v prvních šesti měsících jsme dokázali zaregistrovat téměř sto klientů. Všechno šlo opravdu hladce. Kdo by to byl čekal od začínající společnosti. Měl jsem obchodní zástupkyni, která odváděla skvělou práci, ale jakmile jsme získali větší klientelu, přestala ji stíhat.

Linda dostala strach, a tak jednoho dne přišla s pláčem za mnou do kanceláře. Byla to skutečně dobrá zaměstnankyně, která uměla jednat s klienty. Řekla mi, že její manžel Jorge prodává auta a společně je sužují finanční problémy. Požádala mě, abych ho zaměstnal jako druhého obchodního zástupce. Bydleli u Lindiných rodičů, protože jim společný příjem nestačil, aby mohli bydlet ve vlastním. Srdce mi z toho krvácelo. Přistoupil jsem na její žádost a tehdy pro mě Jorge Delgado začal pracovat. Jorge byl velmi dobrý a ochotný pracovník, který vždy udělal vše, co bylo potřeba. Moc toho nenamluvil a snad nikdy jsem ho neviděl znechuceného nebo naštvaného. Když mě několik let poté uvěznili ve skladišti, byl to on, kdo mě chtěl zabít.

Společnost prosperovala a rozrůstala se. Veškerý zisk jsem velkoryse sdílel se svými zaměstnanci. Jorgemu jsem pomohl koupit nové auto, což se hodilo, protože musel navštěvovat klienty. Také jsem mu pomáhal při koupi nového domu. V roce 1991 mě dlouhé hodiny práce již začaly unavovat, a proto jsem dospěl k závěru, že společnost prodám. S novým majitelem jsem uzavřel dohodu, že si nadále ponechá mé současné zaměstnance včetně Jorgeho a Lindy. Pro ně to bylo výhodné, neboť dobře znali svoji práci i klientelu. Chystal jsem se porozhlédnout se po nových podnikatelských možnostech, a protože mi od nového majitele přišla na účet první měsíční platba, nemusel jsem spěchat.

Ale už od počátku šlo všechno šejdrem. S Jorgem jsem byl stále v kontaktu. Informoval mě, že většina klientů je nespokojená a práce je nad hlavu. První platba od nového majitele byla také tou poslední. Potom začala hra na kočku a myš. Po třech měsících jsem se rozhodl, že si najmu právníka a dostanu účetní firmu zpět dřív, než bude pozdě. Datum soudu bylo sjednáno překvapivě rychle. Jorge s Lindou mě přišli podpořit a s jejich pomocí jsem účetní společnost vysoudil zpět.

Rozhodl jsem se, že zruším kancelář a začnu pracovat z domova. Polovinu práce jsem převedl na jednoho ze svých bývalých zaměstnanců, protože měl zkušenosti a věděl, co je třeba. Jorge stále pracoval pro mě, vyzvedával práci u mě doma a doručoval ji klientům. To znamená, že byl v domě téměř každý den a spřátelil se také s mou ženou. Znal každý detail našeho domova i našich životů. Když jsme odjeli na dovolenou, staral se nám o dům. Znal všechny bezpečnostní kódy, a dokonce byl na seznamu lidí, které mohla bezpečnostní agentura v naléhavém případě kontaktovat. Naprosto jsem mu důvěřoval, k opaku jsem neměl jediný důvod. Možná jsem byl naivní, ale nikdy jsem u Jorgeho nespatřil sebemenší náznak hněvu nebo násilí. V té době by mě nikdy ani nenapadlo, že se mi důvěra v něj natolik vymstí, že mě bude skoro stát život.

6

Bouře

„VĚCI NEVIDÍME TAKOVÉ, JAKÉ JSOU; VIDÍME JE TAKOVÉ, JACÍ JSME MY.“

Anais Nin

V roce 1992 se přes náš dům přehnal hurikán Andrew. V tu dobu nás navštívil můj bratr. Manželku jsem raději poslal ke kamarádce dál do vnitrozemí. Byla v šestém měsíci těhotenství a čekala holčičku. Tenkrát jsem učinil snad nejabsurdnější rozhodnutí v životě. S bratrem jsme zůstali v domě a střežili náš majetek.

Když bouře přicházela, uvědomil jsem si, že jsem udělal ohromnou chybu. Nejprve jsme zůstali v kuchyni, ale jak se bouře přiblížila k domu, vyrazila všechna okna i dveře. Bylo nám jasné, že jsme v maléru, ale už jsme neměli kam utéct. Nakonec jsme zalezli do šatní skříně ve druhém poschodí. Trvalo nám skoro hodinu, než jsme se tam dostali. Zatímco bouře běsnila, slyšeli jsme, jak se dům trhá na kusy. Všimli jsme si, jak voda protéká stropem. Věděli jsme, že když se střecha nad námi utrhne, s největší pravděpodobností zemřeme. Střecha sotva držela a po šesti hodinách ve skříni jsme vylezli ven zkontrolovat škody.

Všechny naše věci, kvůli kterým jsem zůstal bránit dům, byly bez výjimky fuč. Zbyla jenom naprostá zkáza. Veškerý nábytek z domu zmizel a nahradily ho jen větrem poničené ruiny. V domě nezůstala žádná okna ani dveře a v bazénu plaval nábytek cizích lidí. V první moment jsem vůbec nevěděl, kde to jsem. Předchozí noc stál ještě všechen nábytek na svém místě, a teď byl pryč. Některé zdi se dokonce sesypaly. V domě bylo vody po kolena, a když jsme vyšli ven, nevěřili jsme vlastním očím.

Vypadalo to, jako by do naší čtvrti spadla atomová bomba. Většině budov chyběla střecha a dům našeho souseda se zřítil. Věci byly na místech, kde být neměly. Sloupy elektrického vedení uprostřed domu, cihly zaražené ve stěnách a v parku přes ulici nezůstal stát jediný strom. Byla to úplná katastrofa. Hned mi došlo, jaké jsme měli štěstí, že jsme to přežili. Naše hloupost skutečně neměla obdoby.

Má žena odletěla do Kolumbie a já zůstal, abych opravil dům. Ještě ten rok se narodila naše dcera a začátkem roku 1993 byl náš dům jako nový. S opravou mi pomohlo několik dodavatelů, kteří byli mými dobrými klienty.

V tu dobu bydlel můj bratr v Miami a zrovna sháněl nějakou práci. Rozhodl jsem se, že si otevřu franšízu Schlotzskyho lahůdek a nechám jej, aby ji řídil. Výdělek bychom si pak dělili půl na půl. Oběma se nám to zdálo jako dobrý byznys.

7

Zlověstná znamení

„VLIVY ZLA JSOU JAKO VIRUS, KTERÉMU SLABOMYSLNÍ JEN STĚŽÍ ODOLAJÍ.“

Autor neznámý

Tento rok se Jorge začal měnit. Stále pro mě pracoval amě velice překvapila jeho reakce, když jsem mu oznámil, že mám vplánu otevřít lahůdkářství. Znějakého důvodu se domníval, že má přirozené právo se natom podílet.

Vtu dobu začal chodit dotělocvičny Sun Gym. Když mi otom poprvé řekl, nemohl jsem si pomoct amusel jsem se smát. Jorge byl hubený ašlachovitý chlapík arozhodně jsem si ho nedokázal představit jako kulturistu. Krátce poté mi představil Dannyho Luga, svého osobního trenéra. Danny mě znepokojoval už odprvního dne, kdy jsme se poznali. Vypadal jako rozený manipulátor anačele jako by mu blikal nápis: Nevěř mi! Nevěř mi! Byl to svalnatý kulturista, vysoký přibližně přes metr devadesát, prý hrál profesionálně fotbal zaNew Jersey Generals asamozřejmě většina jeho řečí byla jen snůška lží. Kdykoliv promluvil, hlavou mi běžely myšlenky typu podvodník adrž se odněj dál.

Odtéto chvíle neudělal Jorge bez Dannyho jediný krok. Stal se jeho stínem adržel se ho jako klíště. Dokonce ho párkrát vzal ikemně domů ajá mu řekl, že bych byl raději, kdyby to nedělal. Jorge se urazil pokaždé, kdykoliv jsem se ojeho novém kamarádovi zmínil vešpatném slova smyslu. Jorge se úplně změnil. Nebo ho změnil někdo jiný. Každopádně jsem si toho nevšimnul včas. Jednoho odpoledne jsme spolu sJorgem měli navštívit mého klienta. Když mě Jorge přijel vyzvednout, seděl sním vautě iDanny Lugo. Překvapilo mě to adal jsem najevo nesouhlas. Během jízdy se Lugo rozpovídal opodvodech, kterých se kdy dopustil, anaznačil, že bychom měli začít sněčím podobným. Vten den jsem si to uvědomil. Nejenže jsem stouto osobou už nechtěl mít nic společného, ale musel jsem se pokusit vymanit zjeho sevření iJorgeho.

Když schůzka skončila, bankéř se otočil naJorgeho azeptal se: „Jorge, co máte sLugem vplánu? Všimnul jsem si, že jste dobanky vložili vcelku velký obnos peněz.“