Ediční rada edice Traumata války

plk. v záloze MUDr. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

Československá obec legionářská

Mgr. Jakub Drábik, Ph.D.

Historický ústav Slovenskej akadémie vied

PhDr. Roman Kodet, Ph.D.

Katedra historických věd Západočeské univerzity v Plzni

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., dr. h. c.

Filozofická fakulta Univerzity Karlovy; Technická univerzita Liberec

doc. PhDr. Jan Němeček, DrSc.

Historický ústav AV ČR, v.v.i.

prof. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D.

Ústav historických věd Univerzity Pardubice

Odborní recenzenti:

doc. PhDr. Tomáš Jiránek, Ph.D.

PhDr. Vojtěch Kyncl, Ph.D.

Copyright © René Novotný, 2021

Photos © Archiv bezpečnostních složek, Vojtěch Fetter, Hans F. K. Günther, Rudolf Martin, Národní archiv, Bruno K. Schultz, Státní oblastní archiv v Zámrsku, Der Stürmer, Trials of War Criminals, Ústav biologie a lékařské genetiky 1. LF UK a VFN, Wikimedia Commons, Josef Wolf, Zemský archiv v Opavě, 2021

Drawings © Martin Ďásek, 2021

Cover © Karel Kárász, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0043-8 (print)

ISBN 978-80-278-1107-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1108-3 (mobi)

ISBN 978-80-278-1109-0 (pdf)

Obsah

Seznam zkratek

Předmluva

Úvod

Prostor určený ke germanizaci

Přehled česko-německých vztahů do roku 1938

Protektorát Čechy a Morava

Nacistická národnostní politika v Protektorátu, její východiska a problémy

Podpora etnických Němců

Pozemkový úřad a německá kolonizace

Řešení české otázky

Rasa a národ

Nacisté o Češích

Metody „řešení českého problému“

Asimilace a selekce

„Česká otázka“ v kontextu germanizace východní části Evropy

Rasové bádání v Čechách a na Moravě

Rasový profil Čechů a Slovanů v dílech antropologů a rasových teoretiků od 19. do začátku 20. století

Češi v zrcadle německé „Rassenkunde“

Směry rasového bádání v Protektorátu Čechy a Morava

Ústav pro rodovou a rasovou hygienu

„Sociální antropologie“ Karla Valentina Müllera

Bruno K. Schultz a rasová biologie

„Beyerův kroužek“ a Nadace Reinharda Heydricha

Rasová selekce v praxi

Hlavní rasový a osídlovací úřad SS (RuSHA), pobočka pro Čechy a Moravu

Rasové kategorie a jejich kritéria

„Rasová inventura“ českého národa

Národnost, státní příslušnost a sňatky

Poněmčování dětí a mládeže

Nasazení do Říše = germanizace v Říši

Češi v nacistických ozbrojených složkách

Židovští míšenci

Rasový původ předmětem soudních sporů

„Genetická kartotéka“ obyvatel Protektorátu

Rasová politika „pod lupou“

Examinátoři, jejich práce a metody

Až do úplného konce…

Bilance rasové politiky vůči Čechům

Kolaboranti a otázka germanizace

Srovnání germanizační politiky v různých okupovaných zemích

Poválečný odkaz

Osudy „rasových expertů“

Poválečná antropologie

Reflexe v populárním diskursu

Shrnutí a závěr

Summary

Biografický přehled 50 „rasových expertů“, kteří působili v Protektorátu Čechy a Morava

Personální obsazení česko-moravské pobočky RuSHA

Přílohy

Prameny a literatura

Seznam zkratek

ABS Archiv bezpečnostních složek, Praha

abs. absolutně

Aufl. Auflage (vydání)

AV ČR Akademie věd České republiky

Bd. Band (svazek)

býv. bývalý, -á, -é

čes. český, -á, -é

čs. československý

ČSR Československá republika, příp. Česká socialistická republika

ČSSR Československá socialistická republika

DAF Deutsche Arbeitsfront (Německá pracovní fronta)

DFG Deutsche Forschungsgemeinschaft (Německá výzkumná společnost)

DNA deoxyribonucleic acid (kyselina deoxyribonukleová)

DVL Deutsche Volksliste (Německý národní soupis)

dok. dokument

dr. doktor

ed./eds. editor / editoři

EWZ Einwanderungszentralstelle (Centrála pro přistěhovalce)

FF filosofická fakulta

fol. folio

gen. generál

gestapo Geheime Staatspolizei (Tajná státní policie)

GPO Generalplan Ost (Hlavní plán pro východ)

GSP Generalsiedlungsplan (Hlavní osídlovací plán)

insp. inspektor

inv. č. inventární číslo

Hrsg. Herausgeber (zde editor/editoři německojazyčné publikace)

HJ Hitlerjugend (Hitlerova mládež)

Jahrg. Jahrgang (ročník)

K protektorátní koruna

kar karton

kol. kolektiv

Kripo Kriminalpolizei (Kriminální policie)

KU Karlova univerzita

KWIA Kaiser-Wilhelm-Institut für Anthropologie, menschliche Erblehre und Eugenik (Ústav císaře Viléma pro antropologii, genetiku člověka a eugeniku)

LF lékařská fakulta

MLS mimořádný lidový soud

MSZS Ministerstvo sociální a zdravotní správy

MŠaNO Ministerstvo školství a národní osvěty

MUDr. medicinae universae doctor (doktor medicíny)

MZA Moravský zemský archiv

NA Národní archiv

nar. narozen, -a

NDH Nezavisna država Hrvatska (Nezávislý stát Chorvatsko)

NDR Německá demokratická republika

nedat. nedatováno

nepag. nepaginováno

nestr. nestránkováno

NKU/NU Německá Karlova univerzita/Německá univerzita

NPEA Nationalpolitische Erziehungsanstalt (Národně-politický výchovný ústav)

NSDAP Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (Nacionálně socialistická německá strana dělnická)

NSM fond Německé státní ministerstvo pro Čechy a Moravu

NSR Německá spolková republika

NSV Nationalsozialistische Volkswohlfahrt (Národně-socialistická péče o blaho lidu)

NZÚ Německý zdravotní úřad

obr. obrázek

odd. oddělení

odst. odstavec

okr. okres

OKW Oberkommando der Wehrmacht (Vrchní velení branné moci)

OLB Oberlandratsbezirk (obvod vrchního zemského rady)

OLR Oberlandrat / oberlandrát (vrchní zemský rada)

orig. originál, originální, originálně

Orpo Ordnungspolizei (Pořádková policie)

pag. pagina (označení původního stránkování u archivních dokumentů)

pob. pobočka

pod. podepsán

pol. okr. politický okres

poz. pozemkový

pozn. poznámka

prof. profesor

PřF přírodovědecká fakulta

PÚČM fond Pozemkový úřad pro Čechy a Moravu

pův. původně, původní

RAD Reichsarbeitsdienst (Říšská pracovní služba)

RAV Reichsauftragsverwaltung (správa z pověření /příkazu/ Říše)

ref. referát

Reg.-Rat Regierungsrat (vládní rada)

RGBl. Reichsgesetzblatt (říšský zákoník)

RHS Reinhard-Heydrich-Stiftung (Nadace Reinharda Heydricha)

RKF Reichskommissar für die Festigung deutschen Volkstums (Říšský komisař pro upevňování německé národnosti)

RM Reichsmark (říšská marka)

roč. ročník

roz. rozená

RP Regierungspräsident (vládní prezident)

RPA Rassenpolitisches Amt der NSDAP (Úřad pro rasovou politiku NSDAP)

RSHA Reichssicherheitsamt (Hlavní říšský bezpečnostní úřad)

RuS Rasse- und Siedlung (označení pro referáty RuSHA)

RuSHA Rasse- und Siedlungshauptamt der SS (Hlavní rasový a osídlovací úřad SS)

říš. zák. říšský zákoník

ŘP říšský protektor v Čechách a na Moravě

s. strana

SA Sturmabteilung (Úderný oddíl)

Sb. pís. SS fond Sbírka písemností útvarů SS na území Protektorátu

Sb. z. a n. Sbírka zákonů a nařízení

SD Sicherheitsdienst (Bezpečnostní služba)

SdP Sudetendeutsche Partei (Sudetoněmecká strana)

sg. singulár (číslo jednotné)

sign. signatura

Sipo Sicherheitspolizei (Bezpečnostní policie)

SOA státní oblastní archiv

SOkA státní okresní archiv

SPD Sozialdemokratische Partei Deutschlands (Sociálnědemokratická strana Německa)

SRN Spolková republika Německo

SS Schutzstaffel (Ochranný oddíl)

SS-Hstuf. SS-Hauptsturmführer

SS-Oscha. SS-Oberscharführer

SS-Ostubaf. SS-Obersturmbannführer

SS-Ostuf. SS-Obersturmführer

SS-Rottenf. SS-Rottenführer

SS-Staf. SS-Standartenführer

SS-Stubaf. SS-Sturmbannführer

SS-Stuma. SS-Sturmmann

SS-Uscha. SS-Unterscharführer

SS-Ustuf. SS-Untersturmführer

SSSR Svaz sovětských socialistických republik

sv. svazek

tab. tabulka

t. č. toho času

TBC tuberkulóza

UK/KU Univerzita Karlova/Karlova univerzita

ukn úřední kniha

UNESCO United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization (Organizace Spojených národů pro vzdělání, vědu a kulturu)

USA United States of America (Spojené státy americké)

ÚŘP Úřad říšského protektora

ÚŘP–ST fond Státní tajemník u říšského protektora v Čechách a na Moravě

UWZ Umwanderungszentralstelle (Centrála pro vystěhovalectví/přesídlování)

Vol. volume (svazek)

vyd. vydání

vz. vzor

WDF wiedereindeutschungsfähig (schopný/á poněmčení)

VoMi Volksdeutsche Mittelstelle (Ústředna pro etnické Němce)

ZA zemský archiv

zast. zastoupení

ZdÚ fond Německý zdravotní úřad, Praha

zkr. zkratka

zn. značka

ZŘKUN fond Zmocněnec říšského komisaře pro upevnění němectví Fulnek (dnešní označení: Zmocněnec říšského vedoucího SS jako říšský komisař pro upevnění němectví, pracovní štáb východ, Fulnek)

Mým dcerám Aničce a Míše.

Předmluva

Kniha se zaměřuje na choulostivé téma rasových aspektů nacistické germanizační politiky v Protektorátu Čechy a Morava. Tato látka patří dosud mezi ty méně probádané, ačkoliv v posledních letech došlo k určitému pokroku díky několika kvalitním studiím k dílčím otázkám rasové politiky vůči Čechům.

Text předložené práce se vyvíjel a zrál řadu let. Tematicky vychází z mé diplomové práce odevzdané v listopadu 2011 a obhájené začátkem února následujícího roku na Univerzitě Pardubice pod kuratelou Mgr. Zbyňka Vydry, Ph.D. Původní text byl kompletně přepracován a doplněn o velké množství nových poznatků a odkazů na další prameny a literaturu. Na sklonku léta 2014 mě oslovil PhDr. Vojtěch Kyncl, Ph.D., s nabídkou zprostředkování spolupráce s nakladatelstvím Epocha. Protože od sepsání původního rukopisu uplynul tehdy více než rok, rozhodl jsem se text aktualizovat a doplnit, aby plně odpovídal současnému stavu bádání. Zrevidovaný text jsem následně předložil nakladatelství v lednu 2016. Z technických a kapacitních důvodů však muselo být vydání odloženo až na rok 2019. Samotný obsah však to už příliš neovlivnilo a byly provedeny spíše už jen veskrze technické úpravy.

Knižní publikace je založena na kontinuálním archivním výzkumu a jeho následném zpracování. Heuristické práce, tedy sběr a zpracování pramenů, probíhaly od roku 2010 do roku 2014, v menší míře pokračovaly i později. Během té doby jsem shromáždil značné množství materiálu, díky němuž jsem byl schopen sestavit tento text. Široce koncipované bádání se stalo podkladem i pro několik odborných statí. Vzhledem k mému dlouholetému zájmu o dějiny antropologie a rasových teorií jsem se snažil zasadit zkoumanou problematiku do širšího rámce. Od doby obhajoby diplomové práce se moje vývody zpřesnily a mohu čtenářům předložit zcela nové, dosud nepublikované, poznatky.

Kladl jsem důraz na to, aby byla struktura textu přehledná s jasně definovanými kapitolami a podkapitolami. Některé pasáže jsou spíše obecnějšího a výkladového charakteru, což by mělo umožnit i nezasvěcenému čtenáři do problematiky hlouběji proniknout. Kniha by tak mohla být atraktivnější pro širší čtenářské publikum. Dílo je doplněno řadou tabulek, grafů a obrazových příloh. Čtenář má k dispozici také seznam zkratek. Součástí je i biografický přehled padesáti německých „rasových odborníků“, kteří působili v Protektorátu v různých institucích.

Dílo shrnuje stav dosavadního bádání a přichází s řadou nových a dosud nepublikovaných informací. Proto věřím, že studie bude přínosem a najde si své čtenáře. Může být rovněž inspirací pro další výzkumy v oblasti rasové politiky nacistického Německa nejen v Protektorátu, ale i v jiných okupovaných oblastech.

Na tomto místě bych rád čtenáře seznámil s pravopisnou poznámkou. V celé práci uvádím oficiální označení „Protektorát Čechy a Morava“ s velkým počátečním písmenem, čímž se odchyluji od výkladu Ústavu pro jazyk český AV ČR.[1] Domnívám se, že v tomto případě je můj postup obhajitelný, neboť se jednalo o zcela jedinečný správní útvar, který se značně odchyloval od mezinárodně uznávané definice protektorátu. Mnou používané velké písmeno i pro jednoslovný výraz „Protektorát“ coby označení oficiálního názvu naopak jazykovědci připouští,[2] přestože se v odborných i neodborných publikacích často setkáme s psaním malého „p“. Analogicky se tak často píše též slovo „Říše“ s velkým „Ř“.

Závěrem chci poděkovat lidem, bez kterých by se tato práce rodila obtížněji, ba dokonce by ani nemusela vzniknout. Velký dík patří v první řadě pracovnicím Národního archivu v Praze, které mi zajistily souhlas ke studiu choulostivých a běžně nepřístupných dokumentů a umožnily mi i omezenou reprodukci za předem stanovených podmínek (zakrytí osobních údajů). Bádání mi usnadnili i zaměstnanci Archivu bezpečnostních složek v Praze a Zemského archivu v Opavě i jeho olomoucké pobočky. Zvláštní dík náleží mé bývalé spolužačce Bc. Haně Matějové, roz. Rozsypalové, ze Státního oblastního archivu v Zámrsku,[3] která mi byla nápomocna při vyhledávání cenných archivních dokumentů. Velké poděkování patří také mojí studentce Bc. Lucii Horákové, jež mi pomohla zprostředkovat archivní materiály z Moravského zemského archivu v Brně, a také svému někdejšímu bakalantovi Mgr. Janu Karlovi, který studoval archiválie ve Státním oblastním archivu v Třeboni.

Velice tímto děkuji oběma lektorům, doc. PhDr. Tomáši Jiránkovi, Ph.D., z Univerzity Pardubice a PhDr. Vojtěchu Kynclovi, Ph.D., z Historického ústavu AV ČR za jejich čas, který věnovali mé knize při sepisování recenzního posudku a za jejich cenné poznámky a podněty. Dr. Kynclovi jsem vděčný za navázání kontaktu s nakladatelem. Velké poděkování patří samozřejmě pracovníkům nakladatelství Epocha – konkrétně PhDr. Petru Hofmanovi, který se původně vydání mé knihy ujal, šéfredaktorovi Mgr. Václavu Kotrmanovi, PhD., a Mgr. Martinu Ďáskovi, jemuž jsem vděčný za jeho pečlivost a trpělivost při editorských pracích.

Dále děkuji za cenné metodické rady mému někdejšímu vedoucímu diplomové práce Mgr. Zbyňku Vydrovi, Ph.D., který mi byl školitelem už od bakalářského studia. Poděkování náleží také doc. Mgr. Jiřímu Kubešovi, Ph.D., z Univerzity Pardubice, jenž mě při mých publikačních záměrech vždy podporoval.

V neposlední řadě jsem vděčný mé rodině za vytvoření ideálních podmínek k psaní a mým osobním přátelům za četné diskuse nad tématem, jež jsem zpracovával. Oporou mi byli i moji bývalí kolegové z archeologického oddělení Východočeského muzea v Pardubicích Mgr. František Kašpárek a PhDr. Jan Jílek, Ph.D., s nimiž jsem mohl během výzkumu konzultovat některé problémy, se kterými jsem se potýkal. Také jim tímto upřímně děkuji.

V Pardubicích, v červnu 2020

PhDr. René Novotný, Ph.D.

Úvod

České země se staly v březnu 1939 prvním územím s převahou neněmeckého obyvatelstva, které bylo uchváceno hitlerovskou třetí říší. Obsazením tzv. zbytkového Česka (Rest-Tschechei) vyvrcholila Hitlerova snaha o zničení Československa. Zásadním cílem tehdejší nacistické zahraniční politiky bylo sjednocení všech Němců do jednoho státního útvaru, a teprve poté mohla následovat expanze a získání nového „životního prostoru“ (Lebensraum).

Otázka etnických Němců – za něž byli považováni i německy mluvící Rakušané – ve středoevropských zemích se stala záminkou pro první fázi rozpínání Německé říše. Hitler začal tento program v plné síle naplňovat v roce 1938, kdy bylo do Říše vtěleno Rakousko a ještě téhož roku přišlo na řadu Československo se svou více než třímilionovou německou menšinou, soustředěnou především v pohraničních oblastech Čech a Moravy. Mnichovská dohoda, na jejímž základě došlo k anexi pohraničí s převážně německojazyčným obyvatelstvem, znamenala tečku za první Československou republikou. Tzv. druhá republika vydržela pouhých šest měsíců. Hitler přiměl slovenského představitele Jozefa Tisa, aby nechal prohlásit Slovensko suverénním státem, a o den později si vynutil souhlas Emila Háchy s okupací pomnichovských českých zemí. Po jejich obsazení vyhlásil Hitler Protektorát Čechy a Morava coby zvláštní administrativní jednotku v rámci Německé říše.

Ačkoliv nacisté proklamovali, že zřízením Protektorátu se měla dostat českému národu široká kulturní autonomie, skutečnost byla jiná. Jejich cílem nebyla deklarovaná „ochrana“, nýbrž důsledná germanizace tohoto prostoru, který byl dle Hitlera nedílnou součástí prostoru německého. Nacističtí předáci se v tomto smyslu odkazovali na Svatou říši římskou, do jejíhož svazku kdysi patřilo České království. Přeceňovali přitom úlohu „němectví“ v českých dějinách: Byl to prý rozhodující německý vliv, který Čechy kulturně i hospodářsky „pozvedl“.[4] Nehledě na propagandu české kolaborace i samotných nacistů však okupanti s Čechy v tomto prostoru nadále nepočítali. České obyvatelstvo představovalo pro německé agresory cizorodý prvek, s nímž se bude nutné vypořádat.

Otázka, jak naložit s českým národem, se stala jádrem nacistických úvah o definitivním začlenění českomoravského prostoru do Říše. V této souvislosti používali nacisté výrazy jako „český problém“ nebo „česká otázka“ (Tschechenfrage). Dnes se často setkáme i s termínem „konečné řešení české otázky“ evokujícím paralelu k holokaustu, ale „řešení českého problému“ nemělo podle všeho vést k fyzickému vyhlazení Čechů.

Během existence Protektorátu vznikaly nejrůznější plány, směrnice a memoranda týkající se dalšího osudu českých zemí a Čechů samotných. Prakticky všichni autoři těchto konceptů počítali s tím, že jedna část českého obyvatelstva bude poněmčena a druhá odsud vysídlena. Hlavní roli při třídění měla hrát rasová a politická kritéria. Zvláště Reinhard Heydrich prosazoval důsledné uplatňování rasových měřítek. Kromě toho měl být posilován německý vliv v české kotlině systematickým usazováním etnických Němců (Volksdeutsche) z Jižního Tyrolska a jihovýchodní Evropy.

Klíčovým prvkem nacistické politiky vůči „cizím“ etnikům včetně Židů byl rasismus. Ten se samozřejmě uplatnil i v případě českého národa. Sám Hitler odmítal germanizaci „podle starého střihu“, tedy prosté poněmčení Čechů.[5] Nacistům šlo o totální biologickou germanizaci na základě důkladné rasové selekce. Změna národnosti (Umvolkung) měla platit pouze pro „rasově hodnotné“ části obyvatelstva.

V této práci se autor bude zabývat právě rasovou politikou vůči Čechům na území Protektorátu v kontextu germanizačních záměrů třetí říše v českomoravském vnitrozemí. Ačkoliv se text v zásadě omezuje na teritorium Protektorátu, v dílčích aspektech není možné opomenout postup vůči Čechům žijícím v Sudetech. V nezbytných případech bude rámec rasové politiky rozšířen směrem k obecně politickým, hospodářským a sociálním záležitostem spojeným s germanizací. Autor se zároveň soustředí na vzájemné souvislosti i rozpory mezi praktickou rasovou politikou a tzv. rasovým badáním (Rassenforschung), které sloužilo jako základna „vědeckých“ argumentů pro přípravu systematické germanizace obyvatelstva. Rasová politika byla součástí šířeji koncipované nacistické národnostní politiky (Volkstumspolitik). Ta konkrétně v Protektorátu zahrnovala zejména všestrannou podporu německé menšiny a omezování hospodářských, jazykových i kulturních práv české většiny.

Protože dle nacistických teorií byla „krev“ (rasa, národ) pevně semknuta s půdou (princip Blut und Boden), nemohl autor této knihy opomenout ani odkazy na pozemkovou politiku (Bodenpolitik), která souvisela s budoucí německou kolonizací. „Českou otázkou“ se zabývala během okupace celá řada institucí. Politické směrnice vydával Úřad říšského protektora a především státní tajemník (od srpna 1943 státní ministr) Karl Hermann Frank (1898–1946), ale svůj značný vliv měly i struktury NSDAP. V rámci nacistického aparátu často docházelo ke kompetenčním nesnázím a sporům. Nástrojem rasové politiky se stal Hlavní rasový a osídlovací úřad SS, který se soustředil na rasovou selekci obyvatelstva. Na germanizační politiku tak měla bezprostřední a zcela zásadní vliv organizace SS, a to i díky tomu, že její šéf Himmler byl jmenován tzv. říšským komisařem pro upevňování němectví (Reichskommissar für die Festigung deutschen Volkstums). Podklady pro rasovou politiku vůči Čechům dodávala i akademická pracoviště na Německé Karlově univerzitě (NKU), kde byly vybudovány hned tři rasově orientované ústavy a další instituty se zabývaly tzv. národnostním výzkumem. Celý germanizační aparát se tedy značně rozvětvoval.

Záměrem bylo předložit čtenářům práci převážně analytického charakteru. Některým dílčím problémům autor věnuje větší pozornost, neboť díky tomu lze snáze pochopit realitu nacistické rasové a germanizační politiky. Ve spojitosti s fenoménem „řešení české otázky“ se dají rozlišit dvě roviny: 1. pozice rasové vědy jakožto teoretické disciplíny a 2. vlastní aplikace rasových principů při provádění germanizačních úkolů. Je přitom nutné zasadit situaci v Protektorátu do kontextu rasové politiky v ostatních Německem obsazených zemí v Evropě. Vzhledem k tomu, že hlavním tématem je politika nacistických okupantů vůči českému národu, nevěnuje se tolik pozornosti židovské problematice, ač se nezbytným odkazům v tomto smyslu samozřejmě vyhnout nelze. Podstatná část práce se tak věnuje vlivu rasové politiky na každodenní život protektorátních obyvatel.

Za cíl si autor klade osvětlit povahu a podstatu nacistické rasové politiky vůči Čechům v rámci zamýšlené germanizace českých zemí. V tomto ohledu se pokusí vyvrátit i některé přežívající mýty, polopravdy i zjevné nepravdy, které se tradují od poválečných let. Snahou bude se co nejvíce přiblížit k jádru problému, ač se jedná o velmi nesnadný úkol. Jednotlivé premisy a postupy německých „rasových inženýrů“ budou konfrontovány s vědeckými stanovisky předválečných i poválečných antropologů a dalších badatelů, kteří se zabývali rasovou kompozicí Čechů. Tyto poznatky autor využije ke smysluplné kritice biologických (rasových) zásad germanizační politiky. Nedílnou součástí práce je též analýza poválečné reflexe rasové politiky třetí říše. Text má určitý interdisciplinární přesah, ač se v první řadě jedná o historickou studii. Zčásti jde o dějiny vědy, v jiných pasážích o dějiny sociální či politické a na některých místech se autor přibližuje mikrohistorické perspektivě.

Studie představuje završení autorova dlouhodobého intenzivního výzkumu na téma rasové politiky v českých zemích. Základem pramenné základny jsou dokumenty získané během bádání v centrálních i regionálních archivech. Vzhledem k absenci samostatných fondů některých vykonavatelů rasové politiky se autor musel spoléhat na archivní soubory jejich adresátů: zejména Úřadu říšského protektora (ÚŘP), státního tajemníka u říšského protektora a německého státního ministra pro Čechy a Moravu (vše v Národním archivu). Pro dokreslení konkrétních dopadů germanizační politiky na české obyvatelstvo využil cenných poznatků z fondů regionálních (resp. oblastních) archivů. Během bádání se podařilo shromáždit a utřídit značné množství pramenů úřední povahy (korespondence, memoranda, personální dokumenty, osobní spisy, směrnice, posudky, hlášení, výkazy aj.).

Vedle archivních pramenů autor využil i některých vydaných pramenů. Jedná se v první řadě o pramenné edice z šedesátých let minulého století Die Deutschen in der Tschechoslowakei 1933–1947 a Die Vergangenheit warnt.[6] Obě sbírky pramenů mají řadu závažných edičních nedostatků, avšak jsou pro studium dané látky stále nepostradatelné. Z novějších edic je třeba zmínit ty, jež uspořádali Boris (Bořivoj) Čelovský[7] a Jaroslava Milotová s Miroslavem Kárným.[8]

Dalším důležitým zdrojem byly dobové tištěné dokumenty, a to zejména knihy, časopisy a brožury. Pro pochopení dopadů rasové politiky na protektorátní každodennost a její reflexe autor pracoval i s kronikami a v nepatrné míře i s audiovizuálními prameny, protokoly poválečných soudních tribunálů a pozdějšími vzpomínkami pamětníků.

Pramenná základna k tématu je sice poměrně široká, avšak vnitřně nesourodá až torzovitá. V řadě případů musel autor využívat komparací, analogií a dalších metod mimopramenného poznání. Uplatněny byly i kvantitativní metody pro zpracování statistického materiálu, pokud se jednalo o alespoň trochu souvislé údaje. Statistické výstupy ve formě tabulek a grafů vhodně doplňují text celé práce. Kritický rozbor principů rasové selekce umožnilo studium dobových i novějších antropologických příruček.

Téma rasových aspektů germanizační politiky nacistického Německa v Protektorátu nebylo dlouhou dobu v odborné literatuře uspokojivým způsobem a komplexněji zpracováno. První náznaky zájmu o germanizační a národnostní politiku (zatím bez akcentu na rasu) se objevují už v práci Gerharda Jacobyho z roku 1944 a pak nedlouho po válce v knize Emila Soboty Co to byl protektorát.[9] V obou případech však autoři nemohli ještě pracovat s původními (pozdějšími archivními) prameny. Archivní materiály týkající se nacistické politiky mohl zpracovávat až v padesátých a šedesátých letech dnes už spíše nechvalně proslulý český marxistický historik Václav Král, jenž načrtl obraz rasové politiky vůči Čechům a dalším národům ve své práci Zločiny proti Evropě.[10] Královy závěry obsahují kromě ideologického balastu také mnoho nepřesností a zavádějících dedukcí, které platí již delší dobu za překonané. O nezaujatý pohled na tuto problematiku se pokoušel koncem šedesátých a v první polovině sedmdesátých let západoněmecký historik Detlef Brandes ve své dvoudílné práci Die Tschechen unter deutschem Protektorat,[11] jež se stala na dlouhou dobu základní syntézou o Protektorátu. Brandes věnoval značnou pozornost i nacistické národnostní a rasové politice, avšak hodnotu díla poněkud snižovala skutečnost, že mohl pracovat v českých archivech jen omezenou dobu, a proto se více spoléhal na prameny uložené v západoněmeckých archivech. Jeho poznatky ohledně rasové politiky tak spíše nepřesahují obecnější rámec.

Rasová politika vůči Čechům zůstávala v následujících dekádách na okraji zájmu a odkazy na ni se objevovaly pouze v některých dílčích studiích o Protektorátu. To se výrazněji změnilo teprve na začátku 21. století. V roce 2003 vyšla obsáhlá disertační práce německé badatelky Isabel Heinemannové pojednávající o činnosti Hlavního rasového a osídlovacího úřadu SS (Rasse- und Siedlungshauptamt der SS, RuSHA).[12] Velkou pozornost přitom autorka věnovala Protektorátu a Říšské župě Sudety.[13] Měla ostatně možnost bádat i v České republice. Určitým nedostatkem její práce je však omezení na někdejší Státní ústřední archiv (dnešní Národní archiv), což však lze pochopit vzhledem k teritoriálnímu dosahu její práce zahrnující celou nacisty okupovanou Evropu.

Americký historik Chad Bryant se soustředil na národnostní politiku v Protektorátu, přičemž látku pojal velmi nezaujatě a pro českého čtenáře poněkud netradičně.[14] Slabinou jeho díla je pouze to, že nedokázal získat nové poznatky k rasové otázce.[15] Ze zahraničních autorů se pak rasové politice ve vztahu ke germanizaci nejnověji věnuje mladý americký historik Bradley J. Nichols.[16]

Rasové problematice v Protektorátu, resp. jejím dílčím aspektům, se věnovali v posledním desetiletí i čeští historici. K nejvýznamnějším pracím patří příspěvky Michala Šimůnka k rasové hygieně a studie Aleny Míškové věnované „rasovému bádání“ na NKU.[17] K tématu přispěli také Eduard Kubů či Petr Lozoviuk.[18] Šimůnek nedávno publikoval společně s Uwe Hoßfeldem kvalitní obsáhlou studii o rasové biologii na pražské německé univerzitě a značný prostor věnoval i nacistické rasové politice.[19] S výjimkou Šimůnka se však čeští historici povětšinou zaobírali německým rasovým (resp. národnostním) bádáním a méně už praktickou rasovou politikou. Autor této knihy se v roce 2012 sám pokusil o sondu do uskutečňování rasové selekce na regionální úrovni, později se zabýval problematikou obrazu českého národa v německém rasovém bádání i nacistické rasové politice a nejnověji pak česko-moravskou pobočkou RuSHA.[20]

V poslední době vyšly v Mnichově dvě knihy, jejíž autoři se pokusili poměrně uceleným způsobem popsat postupy a projevy rasové politiky v Protektorátu. První z nich byla práce Reného Küppera o K. H. Frankovi,[21] který zpracoval do té doby opomíjené prameny. Jeho úvahy o bilanci rasové politiky a selekcí však lze považovat za příliš ukvapené a nepřesné. V roce 2012 pak vyšlo nové dílo Detlefa Brandese,[22] které doplnilo jeho již zmiňovanou syntézu o nové poznatky z oblasti národnostní a rasové politiky získané rozsáhlým archivním studiem. Brandesův počin můžeme právem považovat za vážný pokus o komplexní práci na téma „řešení české otázky“. Kromě poznatků archivního bádání se mu podařilo shrnout údaje z dílčích studií, jež do té doby vyšly.

Stav současného výzkumu problematiky germanizace a rasové politiky v Protektorátu se v posledních letech značně zlepšil a rozšířil. Přesto ho nelze považovat za uspokojivý. Dosud zde chybí především mikrohistorická perspektiva, podchycení a zhodnocení reálného vlivu nacistického rasismu na životy a osudy značné části obyvatel českých zemí za okupace. Historici dosud operují převážně s obecnými poznatky vycházejícími z úředních dokumentů nebo se statistickými údaji, u nichž dochází k upozadění až „potlačení“ člověka, „běžného“ obyvatele Protektorátu jakožto objektu zájmu nacistických „rasových expertů“. V literatuře také schází jednoznačná definice rasových kritérií a explicitní popis způsobu jejich aplikace. Za nedostatečnou lze považovat také charakteristiku germanizačního aparátu. Autor této knihy se pokusí uvedené nedostatky napravit a vnést světlo do složité problematiky nacistické rasové politiky v Protektorátu.

Prostor určený ke germanizaci

Přehled česko-německých vztahů do roku 1938

Nacistická germanizační politika vůči českému obyvatelstvu představovala neblahé vyústění dosavadního soužití Čechů a Němců ve střední Evropě. Koexistence obou národů si přitom prošla svým spletitým historickým vývojem. Nejdůležitější momenty česko-německých vztahů do roku 1938 zde budou nastíněny pouze v několika poznámkách.[23]

Lidé hovořící německými dialekty přicházeli do českých zemí už v době Velké Moravy, což pokračovalo i v počátcích přemyslovského státu.[24] Jejich přítomnost byla průvodním jevem christianizace a také sňatkové politiky českých knížat. Ke skutečně rozsáhlému přílivu německého živlu do českých zemí docházelo až od 13. století v době vlády posledních Přemyslovců.[25] Noví osadníci se usazovali především v pohraničních horách, ale i ve významných městech a též i ve venkovských sídlech ve vnitrozemí.[26] V menší míře pak docházelo k německému přistěhovalectví i později.[27] Němci byli místním obyvatelstvem vnímáni jako určitý cizorodý prvek z hlediska jazykového, kulturního a politického, ač v době středověku převládal spíše zemský patriotismus.[28] Konfrontace s německým obyvatelstvem se pak projevila během husitských válek.[29]

Pozdější začlenění českých zemí do habsburského soustátí v roce 1526 neznamenalo potlačení české státnosti, a už vůbec ne českého jazyka.[30] Ke snížení významu češtiny ve prospěch němčiny došlo až po Bílé hoře, resp. po vydání Obnoveného zřízení zemského v roce 1627, které v českých zemích zavedlo oficiálně dvojjazyčnost v úřadování.[31] Teprve císař Josef II. prosadil němčinu coby dominantní úřední řeč, přičemž tak učinil z čistě pragmatických důvodů. Čeština ovšem mezitím degradovala na převážně lidový jazyk.[32]

Zvrat přinesla doba osvícenství, a zvláště tzv. národní obrození spojené se jmény jako Josef Dobrovský, Václav Matěj Kramerius, Josef Jungmann, František Palacký a dalšími. Tím začala národní emancipace Čechů.[33] Obdobný proces probíhal i u Němců, ačkoliv cíle byly odlišné. Zatímco čeští představitelé prosazovali rozvoj české kultury a posílení státoprávního postavení v mnohonárodnostní říši, němečtí „buditelé“ toužili po sjednocení Němců do jednoho státního útvaru.[34]

Zásadním milníkem byl revoluční rok 1848, kdy se ve Frankfurtu sešel sněm, jenž řešil otázku sjednocení německých zemí. Pozvánku dostal i Palacký,[35] který ji však odmítl a přihlásil se k existenci českého národa v rámci habsburské monarchie. Ačkoliv se nakonec v roce 1871 realizovala tzv. maloněmecká koncepce, tedy bez účasti rakouských Němců,[36] neznamenalo to, že by velkoněmecká myšlenka zanikla, ba právě naopak. Na straně (zvláště českých) Němců rostly obavy z toho, že případné uznání českých nároků povede k odstranění dosavadní německé dominance v českých zemích. Národnostní rozpory se promítaly i do praktické politiky: boj o tzv. české vyrovnání, pasivní rezistence, snaha o všeobecné a rovné volební právo, punktační krize nebo otázka jazykových nařízení ve snaze zrovnoprávnit a posílit češtinu v úředním styku, [37] ale i tzv. hospodářský nacionalismus.[38]

Nejkrajnější představy o řešení česko-německých sporů měl velkoněmecký, resp. pangermánský politický směr. Ze strany přívrženců všeněmeckého hnutí, mezi jehož hlavní představitele v Předlitavsku patřili Georg Schönerer (1842–1921) a Karl Hermann Wolf (1862–1941), poprvé zaznívaly od konce 19. století úvahy o možném vystěhování Čechů,[39] které se až nápadně podobaly pozdějším nacistickým plánům na řešení „české otázky“. Všeněmecké hnutí lze považovat za skutečného ideového předchůdce nacismu, neboť vycházelo ze sociálního darwinismu, antisemitismu, antislavismu, pangermanismu a völkisch ideologie.[40] Na přelomu 19. a 20. století však byly mnohem vlivnější ideologie marxismu (sociální demokracie) a liberalismu. Pangermánská myšlenka stála v opozici vůči samotné existenci Rakouska-Uherska a jejím cílem bylo sjednotit všechny Němce (včetně těch z českých zemí) v jednom „velkém Německu“.[41]

Mezi požadavky všeněmeckých kruhů patřilo vybudování německé střední Evropy (Mitteleuropa), jejímž základem měl být blok Německa a Rakouska-Uherska,[42] dále pak rozsáhlé anexe na východě (tzv. Drang nach Osten). V době první světové války se některé z těchto principů uváděly do praxe, resp. případné německé vítězství tomu mělo napomoci.[43] Německo a jeho spojenci však válku prohráli – prosazení velkoněmeckých ambicí muselo počkat na další příležitost. Hořkost z porážky (a její ekonomicko-sociální důsledky) přispěla k nárůstu popularity krajní pravice, z čehož později těžili zejména nacisté. Porážkou centrálních mocností v první světové válce se otevřela cesta k úspěchu Wilsonova pojetí sebeurčení národů, a tedy i vítězství československé koncepce Masaryka, Beneše a Štefánika.

Nově ustavená Československá republika však dostala do vínku závažné národnostní problémy. Na jejím území tvořili Češi a Slováci dohromady jen slabou většinu.[44] V Čechách a na Moravě vyvstaly potíže s německou a polskou menšinou, na Slovensku potom s Maďary. V říjnu 1918 byl navíc vyhlášen stát Německé Rakousko, jehož součástí měly být i německé regiony v Čechách a na Moravě.[45] Tyto snahy však zlikvidovala československá armáda, která tyto oblasti na konci roku 1918 násilně obsadila a podřídila pražské vládě. Jeden z povstaleckých vůdců, Rudolf Lodgman von Auen (1877–1962), dokonce navrhl spojení Rakouska s Německem se zahrnutím německo-českých teritorií.[46] Je celkem logické že v dané situaci Německo takové „dobrodružství“ odmítlo.[47] Po dohodách ve Versailles a St. Germain vzaly naděje na sebeurčení českých Němců za své.[48]

Z politického hlediska se dělily německé politické strany v ČSR na dvě skupiny – na aktivistické (sociální demokraté, agrárníci, křesťanští sociálové), které se podílely i na vládě, a negativistické (Německá nacionální strana a Německá nacionálně socialistická dělnická strana – DNSAP). DNSAP (říkalo se jim „hakenkrajcleři“) byla v podstatě sesterskou stranou NSDAP v Německu, ačkoliv obě vznikly zcela nezávisle na sobě.[49] Pro koexistenci Čechů a Němců ve společném státě bylo důležité vyřešit zejména jazykovou otázku a spor o školskou autonomii.[50]

Zlomovým okamžikem v česko-německých vztazích v Československu se stal nástup Adolfa Hitlera k moci v roce 1933, což posílilo sebevědomí nacionálně orientovaným německým politickým kruhům. Začínaly se objevovat agresivní plány na vypořádání se s Československem. Jeden z nich sepsal už v roce 1927 Karl Christian von Loesch (1880–1951), jenž navrhl odstoupení německých sídelních území Německé říši za předpokladu, že by i jazykově česká území byla upoutána k Německu formou nějakého svazku (snad konfederace).[51]

Nacisté se prohlašovali za ochránce všech Němců, tedy i těch žijících mimo Německo. Zájem Berlína o německou menšinu v ČSR ještě znásobila existence „páté kolony“ v podobě DNSAP. V roce 1933 proběhl proces s polovojenskou organizací Volkssport, proti kterému vystoupil otevřeně Hitler. Nakonec byla DNSAP v říjnu 1933 zakázána[52] a její přední exponenti Hans Krebs (1888–1947) a Rudolf Jung (1882–1945) uprchli do Německa.

Po rozpuštění DNSAP představovala hlavní pronacistickou sílu Henleinova politická formace – původně Sudetoněmecká vlastenecká fronta (Sudetendeutsche Heimatfront, SHF), teprve od roku 1935 Sudetoněmecká strana (Sudetendeutsche Partei, SdP). Konrad Henlein (1898–1945), bývalý vůdce turnerů, však nevystupoval od začátku jako nacionální socialista – k nacismu se přihlásil až později.[53] NSDAP začala otevřeně podporovat Henleina v roce 1935, kdy se mohla jeho strana poprvé ucházet o přízeň voličů. Ve volbách získala SdP nejvyšší počet hlasů a druhý nejvyšší počet mandátů. Nacisté spolu s SdP pak strašili mezinárodní veřejnost bolševismem, zejména v souvislosti uzavření smlouvy mezi Prahou a Moskvou.

Československá diplomacie se snažila o úpravu vztahů s Německem po vzoru Polska. Zprvu existovaly naděje, že by mohl být podepsán pakt o neútočení. Představitelé ČSR však podmiňovali svůj podpis smlouvou s Francií, o což Hitler přirozeně nestál. Pokusy o smluvní uspořádání tedy ztroskotaly. V roce 1936 narůstal počet zpráv o vojenských přípravách Německa vůči ČSR. O rok později Berlín vyvíjel na československou vládu nátlak, aby umlčela tisk a omezila činnost německé emigrace. Regulace tisku sice nepřidalo v úvahu, ale některé politické kruhy souhlasily s omezením německé emigrace. Mezitím však začali nacisté připravovat konkrétní plány vůči ČSR – už v listopadu 1937 Hitler určil jako prioritu uchvácení Rakouska a Československa.[54]

V té době již nebylo pochyb o tom, kam další vývoj směřuje.[55] Sudetoněmečtí vůdci Henlein a Frank stupňovali během roku 1938 své požadavky tak, aby byly pro československou vládu nepřijatelné (např. Karlovarský program). Klíčový se stal v tomto ohledu postoj československých spojenců – zejména Velké Británie a Francie. Docházelo k četným provokacím ze strany henleinovských bojůvek vyzbrojovaných z Německa. Československá vláda se rozhodla nejprve k částečné, posléze i k úplné mobilizaci. Mezitím dále probíhala jednání s velmocemi. Se situací se měla přímo v terénu seznámit mise lorda Runcimana. Veškerá jednání mezi Hitlerem a západními mocnostmi v Berchtesgadenu a Godesbergu nepřinesla uspokojující výsledek. Nacisté a SdP už připouštěli pouze jediné řešení: připojení pohraničí k Německé říši. Nakonec po jednání čtyř mocností v Mnichově konaném dne 29. září 1938 vyhasly československé naděje na obranu před požadavky nacistů a henleinovců. Pražská vláda diktátu vyhověla, což v důsledku vedlo ke konci masarykovské republiky. Prezident Beneš abdikoval a uchýlil se do exilu. Odstoupila i Syrového vláda, která nejprve prošla rekonstrukcí, a teprve v prosinci 1938 ji nahradil poloúřednický kabinet agrárníka Rudolfa Berana (1887–1954). Novým prezidentem se mezitím stal Emil Hácha. Období tzv. druhé republiky poznamenalo podkopání demokratického základu státu a pokračování vleklé politické krize.[56]

Kromě Němci obývaného pohraničí přišlo Československo na podzim 1938 také o Těšínsko ve prospěch Polska a jižní Slovensko s jižní částí Podkarpatské Rusi připadlo Maďarsku na základě tzv. (první) vídeňské arbitráže. Do popředí se dostala i otázka postavení Slovenska v pomnichovské republice. Slovenské reprezentaci v čele s HSĽS (Hlinkova slovenská ľudová strana) se podařilo prosadit autonomii, která pak byla přiznána i zbytku Podkarpatské Rusi (pod novým označením Karpatská Ukrajina). Vznikl tak kvazi-federativní útvar Česko-Slovensko…

Německá říše získala díky Mnichovu významné hospodářské oblasti s rozvinutou infrastrukturou. Většina nově nabytého území utvořila v roce 1939 Říšskou župu Sudety, zatímco Hlučínsko bylo „navráceno“ pruskému Slezsku, k Bavorsku (Bayerische Ostmark) se připojilo Pošumaví, část jižních Čech k župě Horní Dunaj a jižní Morava k župě Dolní Dunaj. Kromě asi tří milionů Němců „získala“ Říše také značné množství etnických Čechů, kteří se nerozhodli pro vystěhování do vnitrozemí. Ti však byli podrobeni perzekuci a ostré germanizaci. Ve zbytku českých zemí naopak zůstalo kolem čtvrt milionu Němců.

Nacisté chápali mnichovské události jako první krok k úplnému ovládnutí „českomoravského prostoru“. Podle nedatovaného dokumentu s označením „Grundplanung O. A.“, vzniklého podle všeho v roce 1938 ještě před Mnichovem,[57] měli představitelé SdP plánovat začlenění jazykově českého vnitrozemí Čech a Moravy do Německé říše a postupně jej germanizovat.[58] Další dokument údajně napsaný v Henleinově štábu těsně po Mnichovu zmiňoval celkem čtyři možnosti uspořádání českých zemí: 1. český suverénní stát, 2. „neutralizovaný“ český stát, 3. český stát ve vazalském poměru k Říši, 4. pohlcení českého území Německem. Autor dokumentu se přikláněl k omezenému českému státu se zvláštními svazky vůči Německé říši.[59] Byla jen otázka krátkého času, kdy Německo podnikne příslušné kroky vůči okleštěnému československému státu.

Protektorát Čechy a Morava

Pomnichovská druhá republika neměla dlouhého trvání. Rostoucí tlak nacistického Německa i přes ústupky pražské vlády směřoval k definitivní likvidaci československého státu. Hitler měl naprosto volnou ruku; předpokládal totiž, že západní velmoci vojensky nezasáhnou. Vojenské plány na obsazení tzv. zbytkového Česka (Rest-Tschechei) byly připraveny již v říjnu 1938, tedy nedlouho po Mnichovu, jak vyplývá z Hitlerova rozkazu armádě z 21. října 1938.[60] Nástrojem k rozbití Česko-Slovenska se stala tzv. slovenská otázka. Dne 13. března 1939 se uskutečnilo setkání Hitlera se slovenským předákem Tisem, který pod pohrůžkou maďarské okupace Slovenska souhlasil s vyhlášením slovenské svrchovanosti. Následujícího dne se do Berlína vypravil prezident Hácha s ministrem zahraničí Františkem Chvalkovským. Prezident zde po velmi ostrém vyhrožování v časných ranních hodinách 15. března podepsal prohlášení, na jehož základě došlo k vojenskému obsazení českých zemí. Hitler tento krok oficiálně zdůvodnil nutností „zajistit klid, pořádek a mír“[61] na tomto území.

Vojenská akce s cílem uchvátit české země pod krycím názvem „Březnový vír“ (Märzwirbel) započala ještě před tímto aktem.[62] Operace pak byla završena v ranních hodinách 15. března, kdy panovalo velmi nevlídné počasí (obsazování menších měst trvalo až do pozdního odpoledne).[63] Kromě ojedinělých incidentů[64] proběhla celá akce bez odporu.[65] Ještě téhož dne večer dorazil Hitler v tajnosti na Pražský hrad Hitler, který tu strávil noc a jehož doprovázeli mimo jiných Wilhelm Frick, Joachim von Ribbentrop, Hans H. Lammers nebo Wilhelm Stuckart. Na noční poradě s Ribbentropem a Stuckartem byl vyhotoven Výnos Vůdce a říšského kancléře z 16. března 1939 o Protektorátu Čechy a Morava,[66] který řešil budoucí státoprávní uspořádání v českých zemích.[67] Samotný výnos obsahoval celkem 13 článků a vyšel ve Sbírce zákonů a nařízení pod č. 75/1939 (v částce 28 ze dne 17. 3. 1939). Norma stanovila, že nově zřízený Protektorát Čechy a Morava náleží k území Velkoněmecké říše a vstupuje pod její ochranu.[68] Říšskými občany se měli stát Němci, zatímco ostatním byla přiznána protektorátní „státní příslušnost“. Příznačné bylo, že se o Češích výnos vůbec nezmiňoval! Hlavou Protektorátu se stal tzv. státní prezident disponující důvěrou vůdce. Říšské zájmy zastupoval říšský protektor s velmi širokými pravomocemi.

České země se tak staly de facto i de iure integrální součástí Německé říše, v rámci níž tvořily zvláštní administrativní celek. Text výnosu se vyznačoval natolik vágními formulacemi, že mohl plně sloužit nacistickým zájmům. Míra autonomie zaručena nebyla a mohla být libovolně potlačována. Ve své podstatě se ani nejednalo o protektorát ve smyslu mezinárodního práva, ale o faktickou anexi cizího státního území.[69]

Od obsazení českých zemí až do 15. dubna 1939 působila na území Protektorátu přechodná vojenská správa pod velením generálů Walthera von Brauchitsche, Johannese Blaskowitze a Wilhelma Lista. Vojenská administrativa však měla i svou civilní část, která podléhala říšskému ministerstvu vnitra. Šéfy civilní správy se stali Konrad Henlein v Praze a Josef Bürckel v Brně. V tomto období stále fungovala dosavadní Beranova pražská vláda. Atributy samostatného státu byly likvidovány postupně, nikoliv naráz – to se ostatně týkalo i prosazování německé správy. Vojenská správa skončila nástupem Konstantina von Neuratha (1873–1956) do funkce říšského protektora.

Protektorát Čechy a Morava (Protektorat Böhmen und Mähren) zaujímal rozlohu přes 48 901 km^2 a na jeho území žilo odhadem asi 7,38 milionů obyvatel.[70] Kromě nejpočetnějších Čechů zde žila významná německá menšina, která tvořila v polovině roku 1940 zhruba 3 % celkové populace (odhadem asi 235 tisíc Němců).[71] Největší zastoupení mělo německé obyvatelstvo v jazykových ostrovech na Jihlavsku, Brněnsku, Vyškovsku, Olomoucku, Českobudějovicku a v některých velkých městech jako Praha, Plzeň či Moravská Ostrava (tab. 5). Vedle toho se na území Protektorátu nacházelo několik malých a povětšinou izolovaných německých enkláv – Karlov (Libinsdorf) u Žďáru nad Sázavou,[72] Dvorska (Maxdorf) u Brna[73] a v západních Čechách šlo o Líně (Liehn) a malé vesnice Ohučov (Autschowa) či Úborsko (Auborsko).[74] Zbytek německé populace byl víceméně rozptýlen v českojazyčném prostoru, přičemž zpravidla platilo, že se relativně početnější německé komunity soustředily ve městech (Kladno, Hradec Králové, Dvůr Králové nad Labem aj.).[75] V Protektorátu se užívaly dvě úřední řeči – němčina a čeština. Přes jasný nepoměr mezi oběma národnostmi stál německý jazyk pochopitelně na prvním místě.

Ačkoliv německá okupace trvala jen šest let, nelze říci, že by se jednalo o období strnulé, ať už z hlediska vývoje politického nebo správního.[76] Pro Protektorát byla příznačná dvojkolejnost správy, která spočívala v koexistenci okupačních a autonomních úřadů.[77] Protektorátní autonomie přitom navazovala na předokupační československou správu (prezident, vláda, okresní úřady, obecní samospráva). Říšská okupační administrativa však měla navrch a její úloha byla navíc stále posilována.

V čele německé okupační správy stál říšský protektor (Reichsprotektor) jmenovaný Hitlerem. Ten měl dohlížet na uskutečňování říšských zájmů a politické linie vytyčené Vůdcem a říšským kancléřem. Říšskému protektorovi měl v jeho úkolech pomáhat aparát Úřadu říšského protektora v Praze (Behörde des Reichsprotektors, čes. zkr. ÚŘP). Za dobu trvání Protektorátu se na tomto postu vystřídali dva muži: Konstantin von Neurath působící v letech 1939–1943 a Wilhelm Frick (1877–1946), který funkci vykonával v období let 1943–1945. Neurath byl ovšem už v září 1941 z funkce „dočasně“ odstaven (oficiálně ze zdravotních důvodů) a na jeho místo nastoupil šéf Hlavního říšského bezpečnostního úřadu (RSHA) Reinhard Heydrich (1904–1942) jakožto zastupující říšský protektor (stellvertretender Reichsprotektor). Ten působil v čele protektorátu až do své smrti 4. června 1942, kdy podlehl zraněním, která utrpěl při atentátu. Až do Frickova nástupu „zastupoval“ Neuratha po Heydrichovi Kurt Daluege (1897–1946).

Říšský protektor měl až do roku 1943 hlavní slovo v oblasti exekutivy (mohl vydávat svá vlastní nařízení, jakožto i měnit či rušit rozhodnutí protektorátní vlády).[78] Bylo mu rovněž svěřeno právo udělovat milosti.[79] Protektor se musel podřizovat říšským bezpečnostním orgánům a byl k němu přidělen zmocněnec branné moci podléhající vrchnímu velení armády (OKW). V ostatních oblastech byl však říšský protektor suverénem jakožto „vůdcův“ zástupce. ÚŘP disponoval dočasně i pobočkou v Brně. Protektorovi podléhal státní sekretář (Staatssekretär) a jemu podsekretář (Unterstaatssekretär).[80]

V ÚŘP měla velký význam právě funkce státního tajemníka, kterou zastával po celou dobu trvání (do roku 1943, kdy došlo k zásadní změně v postavení ÚŘP) někdejší karlovarský knihkupec a exponent sudetoněmeckého hnutí Karl Hermann Frank. Kromě pozice státního tajemníka se Frank stal vyšším velitelem SS a policie v Protektorátu, čímž soustředil ve svých rukách obrovskou moc. Tak získal pozici „druhého muže“ Protektorátu, ale jeho ambice mířily ještě výš. Jako jeho blízký spolupracovník sloužil šéf jeho kanceláře Robert Gies (1904–1974). Podtajemníkem v ÚŘP byl jmenován Kurt von Burgsdorff (1886–1962), jenž Franka zastupoval ve všech oblastech s výjimkou bezpečnostní agendy.[81]

Nižší stupeň německé správy v Protektorátu zastávali tzv. vrchní zemští radové neboli oberlandráti (Oberlandräte, sg. Oberlandrat, OLR) spolu se svými úřady. Protektorát byl rozdělen do několika obvodů OLR, jejichž počet se v průběhu let měnil. Jeden obvod (Oberlandratsbezirk, OLB) přitom tvořil různý počet politických okresů. Nejednalo se však o úřady samosprávné, nýbrž o státní orgány. OLR se začaly tvořit živelně již během dočasné vojenské administrativy, ale teprve později získaly své právní zakotvení.[82] V dubnu 1939 jich působilo 19,[83] později o dva méně, aby se v říjnu 1940 ustálil jejich počet na 15 (tab. 1).[84] V rámci této změny došlo i k některým úpravám hranic politických okresů. Sídla OLR zahrnovala větší města Protektorátu[85] a jejich obvody velmi vzdáleně připomínaly podobu dnešních krajů. Hlavní úkol těchto orgánů spočíval v dohledu na činnost autonomní správy (okresních úřadů, obecní samosprávy), nemohly však přímo suplovat její činnost. Přesto k tomu ale v některých agendách docházelo. Vedle toho vykonávaly OLR funkci prvoinstančních správních úřadů vůči německému obyvatelstvu.

Role NSDAP v německé okupační správě byla poměrně omezená. Území Protektorátu se po stranické linii dělilo mezi sousední stranické župy,[86] které zde vytvářely svá regionální („krajská vedení“, sg. Kreisleitung) a místní zastoupení (místní skupiny, Ortsgruppen). Jednotliví gauleiteři se snažili aktivně vstupovat do protektorátní politiky, což vyvolávalo spory s ÚŘP. V lednu 1940 byla proto zřízena „spojovací ústředna“ (styčná úřadovna) se sídlem v Praze (Parteiverbindungsstelle beim Reichsprotektor), která měla koordinovat stranickou politiku v Protektorátu. Vedoucím ústředny se stal dolnodunajský gauleiter Hugo Jury (1887–1945), jehož ale zastupoval Gustav Adolf Schulte-Schomburg (1902–1945). Součástí okupační správy byly samozřejmě i bezpečnostní složky, ať už se jednalo o SS, pořádkovou policii (Orpo), kriminální policii (Kripo), bezpečnostní policii (Sipo), SD nebo gestapo. Sám K. H. Frank stál v čele jednotek SS v Čechách a na Moravě.

Protektorátní autonomii výrazně zasáhla správní reforma iniciovaná Heydrichem, jež proběhla v letech 1942–1943. Jejím cílem byla faktická likvidace dvojkolejnosti, která už pro nacisty nebyla výhodná. Kromě zeštíhlení a „odpolitizování“ autonomní správy reforma ještě více posílila postavení němčiny v úředním styku. Zavedení tzv. správy z příkazu Říše (Reichsauftragsverwaltung) se dotklo především okresních a zemských úřadů, které získaly i řadu dosavadních pravomocí OLR včetně otázky přiznávání německé státní příslušnosti. Funkce okresních hejtmanů zaujímali Němci, a kde to nebylo možné, zřizovala se „alespoň“ německá oddělení, popř. se „správa z příkazu Říše“ vykonávala prostřednictvím sousedních okresních úřadů pod vedením okupantů. Došlo tím k oslabení role OLR, kterých od 15. června 1942 existovalo pouze sedm (tab. 2): v Praze, Plzni, Českých Budějovicích, Hradci Králové, Brně, Jihlavě a Moravské Ostravě.[87] V sídelních městech zrušených OLR byly utvořeny úřady tzv. vedoucích okresních hejtmanů (geschäftsführende Bezirkshauptmänner) pro výkon některých přenesených pravomocí.[88] Vlastní oberlandráti začali být po reformě označováni jako „inspektoři říšského protektora (Inspekteure des Reichsprotektors),[89] kteří se těšili postavení na úrovni vedoucích oddělení v ÚŘP.[90] Došlo tak k omezení exekutivní role OLR, jež byla převedena na zemské úřady a zmíněné vedoucí okresní úřady (záležitosti německé státní příslušnosti, židovského a nepřátelského majetku, zbraní, protiletecké ochrany, veřejné stavby aj.). OLR se proměnily v orgány čistě dozorčí, jež měly zajišťovat koordinaci mezi různými složkami.

Reforma byla dovršena v srpnu 1943, kdy ze své funkce odešel Daluege, který uvolnil místo novému řádnému protektorovi Wilhelmu Frickovi, dosavadnímu říšskému ministrovi vnitra. Zároveň se Frankovi svěřila nová funkce německého státního ministra pro Čechy a Moravu (NSM). Postavení říšského protektora se zúžila jen na plnění reprezentačních funkcí. Skutečnou moc měl v rukou Frank, pro něhož to znamenalo mocenský vrchol. Ministerstvo převzalo dosavadní strukturu ÚŘP.

V létě 1944 byl Protektorát prohlášen za „operační pásmo“. Od té doby začínala Frankova moc upadat, protože do vedoucích funkcí se dostali župní vedoucí NSDAP.[91] Od února 1945 se pak staly části Protektorátu přímo bojovým územím, kde byli absolutními pány velitelé armádních skupin. Současně se připravovala evakuace německých obyvatel.

Frankova moc byla definitivně zlomena Hitlerovým rozkazem z noci z 25. na 26. dubna 1945, kdy veškerá reálná exekutiva v Protektorátu spočinula v rukou velitele skupiny armád „Střed“ Ferdinanda Schörnera (1892–1973). Navíc Frank ztratil i svou pozici vyššího velitele SS a policie, jež přešla na Richarda Hildebrandta (1897–1952).[92] Frank se přesto snažil vyjednávat se západními mocnostmi a uvažoval o poklidném předání moci do rukou českých představitelů.[93] Tyto plány však zhatilo pražské povstání. Dne 8. května 1945 podepsal gen. Rudolf Toussaint (1891–1968) kapitulaci a o den později dorazila do Prahy Rudá armáda. Tím skončilo neslavné období Protektorátu Čechy a Morava.

Nacistická národnostní politika v Protektorátu, její východiska a problémy

Předpoklady pro pozdější definitivní germanizaci českých zemí utvářela od vzniku Protektorátu až do konce druhé světové války nacistická národnostní politika (Volkstumspolitik). Cílem německé správy v oblasti národnostní bylo „kvantitativní a kvalitativní posílení německého národa a probuzení vůle k říšskému občanství u neněmeckých částí obyvatelstva“.[94] Tato politika přitom sledovala dvě hlavní linie. V první řadě šlo o snahu získat co nejvíce osob pro německou národnost, dále pochopitelně o zvýhodňování německého živlu v Protektorátu a všeobjímající podporu německého „národního života“, jenž zahrnoval například školství, kulturu nebo hospodářství. Nacisté pro aktivní proněmeckou politiku v těchto sférách používali pojmu „národnostní práce“ (Volkstumsarbeit). Tato oblast národnostní politiky se tedy zaměřovala na etnické Němce (Volksdeutsche) a podporu „němectví“ (Deutschtumsarbeit) jako takového,[95] jejíž součástí byla samozřejmě propagace nacistické ideologie, jež měla vést k naprosté nacifikaci protektorátních Němců a „zglajchšaltování“ jejich veřejného života.

Naproti tomu druhá linie národnostní politiky se zaměřovala proti Čechům. Nejprve šlo o jejich odstavení od politické moci, a to i na nižších úrovních, omezování jazykových, hospodářských a kulturních práv. Český živel měl být všestranně marginalizován. Lze tak říci, že ve všem, v čem byli Němci protežováni, čekalo Čechy naopak jen omezování. Důležitý úkol tohoto směru národnostní politiky pak spočíval v postupném poněmčování té části Čechů, která se k tomu stavěla ochotně a zároveň toho byla „schopná“ z hlediska nacistické rasové ideologie.

Obyvatelé Protektorátu si tedy nebyli rovni. Hitlerův výnos z 16. března 1939 je rozdělil na protektorátní příslušníky a německé státní příslušníky. Německá státní příslušnost byla deklarativně přisouzena všem osobám německé národnosti.[96] Češi společně s ostatními národnostmi se stali protektorátními příslušníky, což představovalo status jakéhosi „občanství“ druhého řádu. Zatímco německou státní příslušnost mohli získat teoreticky pouze Němci, protektorátní příslušnost byla de iure etnicky neutrální kategorií.[97] Vedle toho tu pak existovalo obyvatelstvo třetí kategorie, kterou tvořili Židé nebo Romové. Tato skupina byla silně ostrakizována a podléhala protižidovské (resp. „proticikánské“) legislativě.

Pokud se budeme držet striktně textu Hitlerova výnosu, musíme dojít k závěru, že se německá státní příslušnost udělovala jaksi automaticky všem Němcům. Právě v tom byl však háček: Koho považovat za Němce? Automatický nárok na německou státní příslušnost, potažmo říšské občanství, se vztahoval pouze na bývalé členy Sudetoněmecké strany a Heimatbundu, kteří svou předchozí politickou aktivitou své „němectví“ už jasně prokázali. Všichni ostatní se museli k německé národnosti nejprve přihlásit a zažádat o německou státní příslušnost.[98] Směrnice říšského ministerstva vnitra ze dne 29. března 1939 doslova uvádí: „Německé národní příslušnosti je ten, kdo se sám přihlásí jako příslušník německého národa, pokud toto přihlášení potvrzují určité skutečnosti jako jazyk, výchova, kultura atd.“[99] Uchazeč musel prokázat, že byl „žádoucím populačním přírůstkem“ (erwünschter Bevölkerungszuwachs).[100] K německé národnosti, resp. státní příslušnosti, se mohla přihlásit osoba částečně, nebo dokonce čistě českého původu.[101]

K německé národnosti se naopak nemohli hlásit Židé,[102] třebaže se sami identifikovali jako Němci. Ani tato směrnice však zcela jasně neodpověděla na otázku, kdo se mohl za Němce považovat. Jak tedy zajistit, aby se německými státními příslušníky staly skutečně osoby národnosti německé? Na rozdíl od Sudet, kde získali německou státní příslušnost i lidé české národnosti, v Protektorátu nacisté zřídili neplnohodnotný institut protektorátní příslušnosti. Situaci navíc komplikovala značná promíšenost obyvatelstva; česko-německé smíšené rodiny nebyly totiž vůbec výjimkou. Existovala tu rovněž národnostně nevyhraněná mezivrstva (Zwischenschicht), o níž Bryant píše jako o „obojživelnících“ (angl. amphibians).[103]

Obr. 1: Přihláška k německé národnosti v Protektorátu. (SOA Zámrsk, OLR Pardubice, kar 7.)

Zájemce o získání německé státní příslušnosti se musel přihlásit u příslušného oberlandrátu, který jeho žádost posoudil a sepsal rozhodnutí o vydání, či nevydání příslušných dokladů. Uchazeč vyplnil dotazník ke zjištění příslušnosti k německé národnosti (Fragebogen zur Feststellung der deutschen Volkszugehörigkeit; obr. 1), který obsahoval dotazy mj. na státní příslušnost před 15. březnem 1939 a před rokem 1919, mateřskou řeč, znalost dalších řečí, službu v armádě, angažovanost ve spolcích, národnost manžela či manželky nebo vztah k „němectví“. Součástí tiskopisu bylo i čestné prohlášení o árijském původu v duchu norimberských zákonů.[104] Formulář uzavírala deklarace o přihlášení k německému národu: Ich versichere, daß ich mich zum deutschen Volkstum bekenne. Oberlandrát pak požádal státní zastupitelství o výpis z trestního rejstříku a po přezkoumání všech dalších skutečností vydal rozhodnutí o přiznání, či nepřiznání německé státní příslušnosti.[105]

Důvodem pro zamítnutí žádosti mohlo být například neprokázání vztahu k „němectví“ nebo že se u žadatele nepotvrdil německý původ. Tyto žádosti se však posuzovaly značně subjektivně, bez jakýchkoli objektivních hodnotících kritérií. To ostatně dokládá rozdílný přístup jednotlivých oberlandrátů: zatímco například v Olomouci, Brně či Jihlavě uspělo téměř 90 % uchazečů, v Praze už „jen“ 60 % a v Pardubicích úředníci vyhověli dokonce méně než polovině uchazečů.[106] Brandes pak poukazuje na případ v Jindřichově Hradci (Neuhaus), kde bylo díky agilnímu vládnímu komisaři Antonu Böhmovi (1893–1946) „přivedeno“ k německé národnosti na 2500 lidí![107] Jednalo se přitom převážně o osoby údajně německého původu, které ani neovládaly němčinu.[108] Lze pokládat za zajímavé, že benevolentněji přistupovali k národnostním otázkám úředníci v německých jazykových ostrovech či jiných „zájmových oblastech“. Přesto tuto praxi – konkrétně právě v Jindřichově Hradci – podrobil kritice jihlavský oberlandrát Eugen Fiechtner (1908–1988): „Česky mluvící říšští občané by podle mého názoru neměli existovat.“[109] Vysvětlit to můžeme tak, že právě tady bylo třeba získat co nejvíce osob pro německou národnost, aby se jejich postavení stalo co nejsilnějším vůči místnímu českému obyvatelstvu – šlo tedy o jakési „upevňování“ pozic.

Řada lidí, dosud známých jako Němci, se stavěla k možnosti získat německou státní příslušnost značně váhavě, ať už z ideologických důvodů či oportunismu – vyhnutí se vojenské službě.[110] Našli se dokonce i tací, kteří se pokoušeli obejít povolávací rozkaz tím, že své žádosti o německou příslušnost brali zpět a usilovali o navrácení protektorátní příslušnosti.[111] Takové snahy se však zásadně nesetkávaly s úspěchem, neboť pozitivní rozhodnutí o německé státní příslušnosti se považovalo za nezvratné.[112] Někteří „potenciální“ Němci se nicméně velice obávali nepříjemností ze strany svých českých sousedů.[113]

Registrace Němců se protahovala a musela být prodloužena. Vždyť do konce prvního válečného měsíce (září 1939) se přihlásilo k německé národnosti pouze asi 187 450 lidí.[114] Po vítězném tažení na západě se situace zlepšila a přibylo dalších téměř 50 000 zájemců.[115] K 1. listopadu 1940 evidovaly úřady 261 524 přihlášek k německé národnosti (tab. 3),[116] což představovalo asi 3,5 % obyvatel Protektorátu.[117] Tím se však, zdá se, možnosti získávání německých soukmenovců téměř vyčerpaly. Důvodů k tomu bylo hned několik:

Jednak tu byl problém konjunkturalistů ze strany Čechů, kteří se s cílem vylepšit svůj sociální status (a zvláště pak po vítězství třetí říše nad Francií) začali houfněji hlásit k německé národnosti,[118] na straně druhé se okupační úřady potýkaly se zoufalým nedostatkem Němců. Nacistická národnostní politika se tak pod tímto dvojím tlakem rozpoltila. Bylo potřeba získat co nejvíce lidí pro německou národnost, ale o německé občanství se ucházeli lidé z nacistického pohledu „nežádoucí“. A nejednalo se jen o tzv. nové Němce (např. z řad některých kolaborantů[119]), kteří dokonale neovládali německý jazyk,[120] ale stávalo se, že o státní příslušnost usilovali také asociálové, kriminálnici, ba dokonce „cikáni“.[121] Pražské okupační úřady proto musely vyvíjet tlak na výběr těch nejkvalitnějších uchazečů.

Dalším zásadním problémem národnostní politiky byla situace vlastních protektorátních Němců. Mnoho z nich totiž žilo ve smíšených rodinách s osobami české národnosti, což se často týkalo tzv. rozptýlených Němců (Streudeutsche), jejichž situaci rozebírala zpráva RSHA z ledna 1941: „Tito Němci žijí často v tísnivém českém národním prostředí a jsou v prvé řadě vystaveni stálému českému teroru a bojkotu. Zprávy zdůrazňují, že biologická situace těchto rozptýlených Němců je i dnes silně ohrožena. Místy jde o povážlivé stárnutí obyvatelstva. Navíc se k tomu řadí otázka smíšených manželství, která je v čistě českém prostředí zvláště nebezpečná a skoro vždy dopadne ve prospěch Čechů.“[122] Smíšeným manželstvím byla do značné míry kladena „vina“ za „nepřesvědčivou kvalitu“ protektorátního německého obyvatelstva, jak uvádí i jedno hlášení SD z jara 1940: „Otázka německo-českých smíšených sňatků představuje pro substanci etnických Němců nebezpečí. Ve většině případů je žena české národnosti. I přes docházku dětí do německých škol, existují pochyby, zda není dítě vychováváno v rodině jen česky, kromě [německého – pozn. R. N.] otce totiž rodinní příslušníci hovoří německy méně plynule než česky.“[123] Někteří protektorátní Němci se navíc stávali nejen členy nacistických organizací (NSDAP či SA), ale zároveň i českého Národního souručenství.[124] Olomoucký oberlandrát Marius Molsen (1899–1971) ve své zprávě z jara 1940 uvádí, že v oblastech „rozptýleného němectví“ byli Němci ve velké míře smíšeni s Čechy, např. manželky příslušníků SA byly ze 70 až 80 % Češky, které neuměly německy a vedly výchovu svých dětí v českém duchu…[125]

Smíšené sňatky však představovaly „biologickou nutnost“. Historik Král dokonce poukázal na to, že u těch Němců, kteří se s Čechy nestýkali, se vyskytovaly i případy degenerace, jelikož sňatky uzavírali mezi sebou lidé z téhož úzkého okruhu.[126] Známky příbuzenského křížení (Inzucht) se prý objevily u německého obyvatelstva na Vyškovsku a Jihlavsku.[127] U rozptýlených Němců v okolí Jihlavy se měla projevovat „dekadence“ spolu s různými očními vadami včetně šilhání.[128] Naopak na Olomoucku a Prostějovsku nebyly známky příbuzenského křížení pozorovány.[129] Za příznivější situací v olomouckém regionu údajně stály přirozené vazby na Sudety. Prostějovští Němci se pak následkům biologické izolace „bránili“ právě „míšením“ s českým obyvatelstvem.[130] V očích nacistů však smíšené sňatky rozhodně nepředstavovaly ideální řešení demografické (potažmo i genetické) situace. Aby se se mohli protektorátní Němci nežádoucím česko-německým svazkům vyhnout a zároveň se nevystavovat riziku degenerace potomstva, bylo začátkem roku 1941 navrženo zřídit sňatkové zprostředkovatelny.[131] Tyto instituce měly vyřešit situaci těch protektorátních Němců, kteří si nemohli najít německého partnera či partnerku.[132] Zprostředkovatelny přitom mohly být buď veřejné, nebo soukromé s úředním dohledem.[133]

Demografické problémy zůstaly zvláště palčivé v „národnostních ostrovech“. Celková situace „němectví“ v Protektorátu nebyla vůbec dobrá a hrozilo dokonce další oslabování (tab. 4). Praha se sice k těmto „ostrovům“ nepočítala, ale jednalo se o město s velmi významnou německou menšinou. Zatímco v roce 1880 se hlásilo 13,5 % Pražanů k německému jazyku, v roce 1940 se podíl pražských Němců odhadoval už jen na 2,6 %. Největší relativní zastoupení německého obyvatelstva bylo vykazováno na Jihlavsku a v Jihlavě samotné. Většinu si jihlavští Němci „udrželi“ až do sčítání lidu v roce 1910, při dalším censu v roce 1921 však o svou majoritu přišli. Podobný pokles byl patrný ve všech ostatních jazykových ostrovech – na Budějovicku, Brněnsku, Olomoucku i Vyškovsku (viz tab. 5).[134] Bezprostřední zánik pak hrozil malým německým enklávám, jakou byl například Karlov-Libinsdorf na Vysočině, o jehož situaci napsal jihlavský oberlandrát Fiechtner v roce 1940 se značným despektem toto: „Tam žijící němectvo je značně chabé a působí biologicky chřadnoucím dojmem.“[135] Německému živlu se tak v Protektorátu vyloženě nedařilo. Oslnivá nebyla ostatně ani jeho porodnost. Od srpna 1939 do prosince 1941 přibylo přirozeným způsobem 2386 Němců, německá populace se tak zvětšila o zhruba 2 % oproti stavu z roku 1939 (svůj podíl na tom však měli i lidé, kteří se k „němectví“ nově přihlásili).[136]

Nacisté neutěšený stav jazykových ostrovů (tab. 5) přičítali „násilnému“ počešťování (resp. českému přistěhovalectví), ale také „biologické slabosti“ izolovaných německojazyčných populací. Německé obyvatelstvo Protektorátu bylo jednoduše přestárlé.[137] Strach z postupného zániku „německých ostrovů“ vedl Neuratha, aby v roce 1941 poslal Hitlerovi protest proti plánované stavbě továrny na letecké motory v Českých Budějovicích, což by podle něj znamenalo nejen přistěhování kolem 12 000 českých dělníků, ale „připočteme-li rodinné příslušníky, přírůstek nějakých 50 000 Čechů. Tím by bylo město pro němectvo ztraceno…“[138] Hitler mu vyhověl a Lammers zaslal Göringovi žádost o umístění továrny tam, „kde by nehrála v národnostní práci rozhodující úlohu“.[139]

Politika získávání lidí pro německou národnost skončila spíše neúspěchem. I přes jistou vstřícnost některých oberlandrátů nedošlo k výraznějšímu navýšení německé populace v Protektorátu, do „německé pospolitosti“ se navíc dostávali lidé „pochybného charakteru“. Během roku 1940 se diskutovala otázka úpravy procedury zpracování žádostí o německou státní příslušnost. Zdá se, že přeci jen měly centrální okupační úřady větší zájem o kvalitu uchazečů než o jejich kvantitu. ÚŘP proto nařídil, aby se žadatelé posuzovali podle „morálního hlediska, osobních zásluh, rasových charakteristik a německé krve“.[140] Se stejnou iniciativou přispěchala i krajská vedení NSDAP v Protektorátu, která se na hodnocení žádostí rovněž podílela.

V srpnu 1940 pak brněnský oberlandrát Eberhard Westerkamp (1903–1980) navrhl, aby se národnostní příslušnost žadatelů neurčovala podle individuální deklarace, ale podle původu jeho rodičů či prarodičů, a to na základě sčítacích archů z let 1870–1910.[141] Tento návrh se však v praxi neuplatnil. Přesto však existovala možnost, aby uchazeči o získání německé státní příslušnosti prokazovali svůj původ prostřednictvím operátů ze sčítání lidu z roku 1930. Archiv ministerstva vnitra v Praze tak mohl na základě žádosti vydat potvrzení o udané národnosti.[142] Tento způsob ovšem s sebou přinesl určité nesnáze, protože například Židé se v českých zemích často na základě mateřského jazyka hlásili k Němcům.[143]

V téže době vydala strana nové dotazníky, které měly zjišťovat skutečnost, zda uchazeč představuje, nebo nepředstavuje skutečně „žádoucí přírůstek obyvatelstva“.[144] Formulář měla vyplňovat místní organizace (Ortsgruppe) NSDAP.[145] K původním čtyřem základním kritériím (původ, vzdělání, jazykové znalosti a politické postoje) přibyla další dvě: charakterové vlastnosti a přítomnost rasových znaků poukazujících na „žádoucí přírůstek“. Vyvstal zde tedy požadavek, aby byli uchazeči posuzováni dle rasových měřítek. Potíže však způsobovala neexistence relevantních a „objektivních“ rasových kritérií, takže se opět rozhodovalo ad hoc. Regulační opatření se tak minulo účinkem. Zřejmě z toho důvodu bylo na podzim 1940 až do konce roku vyhlášeno moratorium na přijímání dalších žádostí o přiznání německé státní příslušnosti.[146] Během této doby se měla přesně vymezit a sjednotit pravidla posuzování „kvality“ uchazečů. To se však nepovedlo, a tak bylo v lednu 1941 navrženo prodloužení moratoria, přičemž se počítalo s výjimkami pro „zvláště cenné žadatele“ (besonders wertvolle Bewerber).[147] Nadále tak platilo, že osoby české národnosti neměly být „obecně a bezvýhradně vyloučeny“ z možnosti nabytí německé státní příslušnosti, neboť by se tak „ztížilo, pokud ne dokonce znemožnilo, poněmčení rasově cenných příslušníků cizí národnosti“.[148]

Regulace měla postihnout i smíšené sňatky. Tyto svazky totiž v zásadě umožňovaly, aby žena neněmecké národnosti získala německé občanství. Z hlediska nacistické rasové ideologie tak hrozilo, že se do německého společenství budou tímto způsobem dostávat i osoby rasově „nežádoucí“. Kromě toho se věřilo, že česká matka nepovede děti k „němectví“. Legální podklad pro regulaci smíšených sňatků představovalo prováděcí nařízení říšského ministra vnitra a ministra spravedlnosti ke sňatkovému zákonu z 29. října 1940.[149] Podle § 1, odst. 2 tohoto nařízení povolovaly tyto sňatky v Protektorátu oberlandráty – stejně jako v případě žádostí o přiznání německého občanství. Tím byl dán předpoklad pro pozdější zdravotní a rasové posuzování žádostí o uzavření smíšených sňatků. Ještě v listopadu 1940 padlo rozhodnutí o tom, že by měly být tyto sňatky posuzovány z hlediska rasy a genetického zdraví.[150] Během prosince 1940 pak probíhaly rozhovory mezi ÚŘP zastoupeným Ferdinandem Fischerem a říšským ministerstvem vnitra o podobě regulace smíšených sňatků.[151] Jednání vedla k předložení návrhu společné směrnice, který podrobně upravoval nařízení ke sňatkovému zákonu z konce října. Smyslem připravovaného normativu bylo zabránit „rasově nežádoucím českým elementům“ proniknout do německého národa prostřednictvím sňatků, a naopak umožnit přísun „rasově žádoucích prvků“.[152] Definitivní podoba řešení otázky uzavírání smíšených sňatků se však doladila až v následujícím roce.

Zásadním předpokladem pro úspěšnou germanizaci bylo zajištění německé převahy v protektorátní administrativě. Ta se projevovala i symbolicky v souvislosti s nacifikací veřejného života – například umisťováním říšských symbolů spolu s protektorátními, vyvěšováním obrazů Adolfa Hitlera, ale i užíváním „německého pozdravu“ vrcholnými protektorátními představiteli.[153]

Němci nejprve postupně, po nástupu Heydricha již zcela systematicky, pronikali do protektorátních autonomních orgánů: na ministerstva a další centrální úřady, jakožto i na nižší správní úřady. Německé oddělení existovalo i v kanceláři státního prezidenta, a do čela ministerstva hospodářství a práce byl dokonce Heydrichem jmenován Němec Walter Bertsch (1900–1952).[154] V důsledku Heydrichovy správní reformy došlo k obsazení pozic zemských viceprezidentů Němci: v Praze se jím stal Horst Naudé (1895–1983) a v Brně Karl Schwabe (1899–1946). Němci, jak už bylo řečeno, infiltrovali také okresní správu, přičemž ve druhé polovině roku 1942 působilo v Protektorátu celkem 43 německých okresních hejtmanů (včetně jednoho představitele „provizorní správy“) a v dalších 20 okresních úřadech byla ustavena pouze německá oddělení; pro ostatních osm pak vykonával říšskou správu sousední okresní úřad.[155] Do listopadu 1944 se počet německých hejtmanů o jednoho zvýšil – na 44 z celkového počtu 67 okresních hejtmanství, tj. přes 65 %.[156]

Německému vlivu se nevyhnul ani nejnižší článek autonomní správy – obce. Nejprve došlo k dosazení německých starostů či (vládních) komisařů do čela měst a obcí v německých jazykových ostrovech či do čela významných měst (Brno, Olomouc, Jihlava, Moravská Ostrava, České Budějovice).[157] Následně však přejímali Němci[158] také vedení těch měst a obcí, v nichž byla německá menšina početně bezvýznamná.[159] Zatímco k 1. únoru 1940 bylo evidováno[160] 92 obcí pod německou kontrolou (pouze 9 měst s počtem obyvatel nad 10 000)[161], do poloviny roku 1942[162] se jejich počet zdvojnásobil na 186 (z toho už 25 měst nad 10 000 obyvatel).[163] Do začátku roku 1943[164] se pak jejich výčet rozšířil ještě o 12 větších či středně velkých sídel. Z těch největších šlo o Pardubice, Chrudim, Náchod, Roudnici nad Labem, Českou Třebovou, Ústí nad Orlicí, Modřany nebo Vsetín. Do začátku roku 1944 Němci ovládali celkem 228 městských a obecních úřadů.[165] V Praze sice úřadoval český primátor, ale skutečnou moc měl na magistrátu jeho náměstek Josef Pfitzner (1901–1945),[166] jenž se snažil přebudovat Prahu na německé město.[167] Zástupci Němců byli pak už od začátku okupace dosazováni do řady obecních či městských rad, pokud v příslušné obci zůstal český starosta.[168]

Aby bylo Čechům jasné, kdo v jejich zemi vládne, používaly se dvojjazyčné názvy měst a obcí (německý název byl na prvním místě), ale i ulic, jež se také často přejmenovávaly. Němečtí okupanti většinou přejímali tradiční německá pojmenování pro většinu obcí původem ještě z dob habsburské monarchie.[169] Pouze v některých případech došlo k mírné – převážně pravopisné – úpravě těchto místních jmen (např. pro Jičín ze staršího Gitschin na Jitschin).[170] Podle zprávy RSHA z října 1939 vyvolalo nařízení říšského protektora o jazykové úpravě ve vztahu k místním jménům značný odpor.[171] Čeští úředníci namítali, že uvádění německých názvů by vyžadovalo léta bádání. Tomuto argumentu chtěl protektor čelit ustavením zvláštní komise na pražské univerzitě, která měla zajistit dohledání původních německých toponym.[172]

Princip dvojjazyčnosti na úředních materiálech se zpravidla dodržoval. Objevily se však i snahy o zavedení jednojazyčných (myšleno německých) jmen obcí s „převahou němectví“ (deutsche oder stark deutsch bestimmte Orte)[173] – ačkoliv Němci v daných místech nemuseli tvořit ani většinu obyvatel. Změny, plánované zatím pro poštovní razítka, se měly dotknout např. Českých Budějovic, Brna, Moravské Ostravy, Jihlavy, Vyškova, ale i Frýdku, Místku, Litovle nebo Jevíčka.[174]

Dalším germanizačním opatřením bylo všeobecné posilování němčiny, a to nejen v úředním styku.[175] Už od vzniku Protektorátu se vydávala úřední oznámení v dvojjazyčné podobě. Postupně se stala němčina dominantní úřední řečí i v autonomních úřadech. O úpravě jazykové otázky se jednalo po celý rok 1941, kdy se připravovalo nové nařízení říšského protektora, které mělo posílit užívání němčiny ve vnějším i vnitřním úřadování.[176] Ústní a písemná sdělení se měla nadále poskytovat pouze v němčině nebo dvojjazyčně. Záhy byly zavedeny povinné zkoušky z němčiny pro zaměstnance protektorátních úřadů. Ty zahrnovaly ústní a písemnou část skládající se z diktátu a překladu.[177]

Jazyková otázka se citelně dotkla českého školství. Zvýšila se týdenní dotace němčiny, a to až na 8 hodin týdně, což převyšovalo prostor věnovaný češtině.[178] V létě 1940 pak byly zavedeny do škol dvojjazyčné tiskopisy.[179] Všichni pedagogové se museli podrobit zkoušce z němčiny (termín stanoven do 30. června 1942), a pokud se jim nepodařilo v případě prvotního neúspěchu složit ani opravnou zkoušku, mohli být i propuštěni.[180] K jazykové otázce v Protektorátu a zesilování vlivu němčiny na české obyvatelstvo se prý vyjádřil také Hitler, jenž měl prohlásit, že díky povinnému promítání německého týdeníku v kinech se Češi „naučí ještě rychleji německy než v povinném vyučování němčiny“.[181]

Germanizace a nacifikace postihla ve velké míře školství, vědu i kulturu. Nacisté ostatně spatřovali v české inteligenci svého úhlavního nepřítele. České vysoké školy byly uzavřeny již v listopadu 1939 po říjnových demonstracích – původně proklamovanou lhůtu tří let však nacisté dodržet ani nehodlali, což potvrdil Reinhard Heydrich ve svém známém projevu o české otázce z února 1942.[182] Některým vybraným českým studentům však bylo umožněno studovat na německých vysokých školách.[183]

Po „vyřešení“ otázky vysokoškolské přišly na řadu střední školy. Omezování středního školství bylo zahájeno v roce 1940 a spočívalo ve snižování počtu tříd na existujících školách, jakožto i v rušení řady gymnázií či učitelských ústavů.[184] Dosavadní reálky byly likvidovány, přičemž některé z nich se transformovaly na reálná gymnázia, jiné čekalo úplné zrušení. V memorandu z května téhož roku navrhoval Ferdinand Fischer (1907–?), velitel štábu zplnomocněnce pro posilování němectví, využití principu rasové selekce pro budoucí studenty středních škol.[185] Tyto tendence vrcholily po nástupu Heydricha do pozice zastupujícího říšského protektora. Už v březnu 1942 tak mohl vedoucí příslušného úseku I-10 v ÚŘP konstatovat, že se „podařilo dosáhnout celkem uspokojivého prozatímního stavu“.[186]

Koncepční změny se samozřejmě nevyhnuly ani obecným a měšťanským školám. Kromě zvýšení hodinových dotací výuky německého jazyka se změnila osnova vyučování dějepisu spočívající především v negaci Palackého koncepce českých dějin. Škola měla napříště vychovávat děti k „říšské myšlence“. Počátkem školního roku 1941/1942 byly dosavadní měšťanky přejmenovány na „hlavní školy“ a staly se z nich školy výběrové,[187] na které mohlo být přijato jen 35 % žáků postupových ročníků obecných škol. Ti žáci, kteří u přijímacích zkoušek neuspěli, museli svou docházku dokončit na své stávající obecné škole. Cílem tohoto opatření bylo znesnadnit získání vyššího vzdělání pro české žáky. Zatímco české školství čelilo tvrdému omezování, podporovalo se na jeho úkor školství německé. Administrativní tlak na české školy ještě zesílil po atentátu na Heydricha.[188]

Nacistické autority vynaložily velké úsilí germanizaci hospodářství. Značný objem byl získán prostřednictvím arizace židovského majetku. Často stačil jen minimální židovský podíl na kapitálu daného podniku, aby mohl být označen za „židovský“ a celý zabaven. Během krátké doby došlo ke kapitálovému ovládnutí většiny velkých průmyslových podniků v Protektorátu. Hospodářství tak mohlo sloužit válečným potřebám Říše.[189]

Nacistická národnostní politika se vyznačovala celým spektrem metod, jak zajistit německou převahu v Protektorátu. Zatímco výrazné demografické pozvednutí německého živlu se zdálo být zatím utopické, podařilo se prosadit německý vliv ve všech sférách správy, hospodářství i kultury. Zvláště velký význam mělo potlačování české kultury a školství. Okupanti se snažili vytlačit z veřejného prostoru i samotný pojem „český“ ve smyslu tschechisch – a nahradit jej zeměpisným adjektivem böhmisch., popř. mährisch. Cílem nacistů bylo v tomto smyslu odstranit rozdíl mezi německým a českým, časem nemělo existovat skoro nic, co by bylo „výlučně“ české ve smyslu etnickém.

Podpora etnických Němců

Protektorátní Němci se těšili od nacistů nepokrytému zvýhodňování ve vztahu k českému většinovému obyvatelstvu. Přestože netvořili ani 4 % populace, vynakládaly se značné finanční prostředky na proněmeckou politiku (Deutschtumspolitik). Navzdory této podpoře se objevovaly určité tenze mezi protektorátními a říšskými Němci.[190] Vůči svým protektorátním soukmenovcům totiž byli říšští Němci v mnoha záležitostech upřednostňováni, a to zejména ve správě. Nejdůležitější posty obsazovali prakticky výhradně Němci ze staré Říše, popřípadě ze Sudet, zatímco na protektorátní Němce zbývala spíše místa nižších úředníků, popřípadě se mohli uplatnit jen jako starostové v menších městech či obcích. K. H. Frank se však o zájmy místních Němců velmi zasazoval.[191] Navíc se šířily zvěsti, že říšští Němci se chovají vůči Čechům poněkud shovívavěji než „domácí“ německé obyvatelstvo.

Podporu protektorátním Němcům poskytoval na centrální úrovni ÚŘP ve spolupráci se spojovací ústřednou NSDAP. Na regionální úrovni tuto úlohu plnily oberlandráty a příslušná krajská vedení NSDAP a jim přidružené organizace (především Národně-socialistické péče o blaho lidu, NSV). Do politiky jednotlivých krajských vedení se promítaly politické linie stranických žup, pod které ta či ona oblast spadala. Na úrovni lokální obstarávaly „národnostní pomoc“ místní skupiny NSDAP a NSV. Jedním ze záměrů proněmecké politiky bylo maximálně izolovat německou menšinu od jejího českého okolí a zajistit co největší míru hospodářské, kulturní a sociální soběstačnosti. To se však ukázalo v oblastech s malým zastoupením Němců jako velmi obtížně proveditelné.[192]

Mezi nejdůležitější úkoly upevňování německého společenství patřila podpora německojazyčného školství, a to i z důvodu ideologické výchovy v duchu nacionálního socialismu. Po celém území Protektorátu rostly jako houby po dešti německé národní, měšťanské i vyšší školy a také gymnázia. Na jejich zakládání se významně podílel Německý kulturní svaz, ale i NSDAP.[193] Tyto ústavy nebyly převedeny pod říšskou správu, ale formálně podléhaly protektorátnímu ministerstvu školství.[194] Rozšiřování německého školství mělo vést k tomu, aby žádné německé dítě nemuselo navštěvovat českou školu.[195] Olomoucký oberlandrát Molsen navíc požadoval, aby skončila konkurence sudetoněmeckých škol, které přijímaly žáky z řad protektorátních Němců.[196] Zajistit docházku německých dětí do německých škol však bylo velmi obtížné v oblastech „rozptýleného němectví“, kde museli žáci překonávat do nejbližší německé školy značné vzdálenosti.[197] Aby tato starost odpadla, počalo se s výstavbou internátů (Schülerheime).[198]

Ještě během školního roku 1938/1939 otevřelo své brány kolem 60 nových německých škol a do konce kalendářního roku 1939 se jejich počet zdvojnásobil![199] Do roku 1943 vzrostlo množství německých národních škol na 311 a měšťanských (hlavních) na 60,[200] zatímco počet měšťanských škol se oproti školnímu roku 1938/1939 do roku 1945 zvýšil na 78.[201] Co se týká středních škol, tj. gymnázií a vyšších škol (dříve reálná gymnázia), narostl jejich počet do roku 1943 na 22.[202] Tato vzdělávací zařízení byla zakládána ve střediscích jazykových ostrovů (Jihlava, České Budějovice, Brno, Olomouc) a v dalších důležitých centrech (Praha, Moravská Ostrava, Plzeň, Hradec Králové).

Německé národní školy trpěly nedostatkem žáků,[203] musely proto přijímat kromě „čistě“ německých žáků nejen děti ze smíšených rodin, ale i žáky české národnosti, které sem jejich rodiče posílali z konjunkturálních důvodů.[204] Jen díky tomu se mohly jejich kapacity naplnit. Nutno však dodat, že z německých žáků se často jednalo o děti místních úředníků z řad říšských či sudetských Němců, což platilo hlavně v oblastech s mizivou německou menšinou. Přijímání českých žáků (ale i těch ze smíšených rodin) znamenalo akceptovat děti s malou nebo vůbec žádnou znalostí německého jazyka. Zpráva SD ze září 1940 uvádí, že na řadě německých škol ovládala němčinu jen „skromná menšina“ žáků.[205] Už v červnu téhož roku proto K. H. Frank nařídil, aby česky mluvící děti mohly tvořit maximálně čtvrtinu žáků v každé německé třídě.[206] Proti tomu se ohradil tehdejší vedoucí pobočky ÚŘP v Brně Horst Naudé,[207] podle něhož žilo v řadě moravských obcí mnoho „rasově bezvadných“ rodin se silným „podílem německé krve“ – hovořících však česky. Pokud by jejich děti navštěvovaly německé školy, mohly by být tyto rodiny přivedeny „zpět k němectví“.[208] V roce 1941 došlo nakonec k zavedení selekce podobné té, jaká se prováděla v případech žádostí o německou státní příslušnost nebo smíšené sňatky. Pro podporu zvyšování jazykových znalostí byli žáci posíláni na prázdninové tábory v Protektorátu, a zejména v Sudetech.[209]

Německé školství se muselo potýkat také s nedostatkem učitelů, a to i z důvodu jejich vojenské služby. Další příčinu lze hledat v relativně nízkých platech, proto se nedařilo rekrutovat kantory ze staré Říše nebo Sudet. Nacističtí funkcionáři proto požadovali, aby byly platy dorovnány s říšským průměrem.[210]

Německá komunita v Protektorátu mohla využívat poměrně štědrých finančních i materiálních subvencí. Za tímto účelem ÚŘP založil fond „na podporu němectví“ (zkráceně Volkstumsfond nebo také Deutschtumsfond), jemuž příslušelo financování nejrůznějších aktivit: bytové výstavby, německých divadel, filmů, výstavby německých školek a škol, podpory studentů, německého zdravotnictví, kultury aj. Rozpočet fondu pro rok 1940 dosáhl výše 3 miliony říšských marek (RM),[211] v roce 1941 dokonce 9 milionů RM, o rok později sice poklesl na 5,6 milionů RM,[212] avšak v roce 1943 se znovu zvýšil na 6 milionů RM.[213] Určitý obnos z rozpočtu fondu připadl oberlandrátům pro jejich vlastní fondy. Jen v roce 1940 tak bylo ve prospěch „národnostních fondů“ OLR převedeno 500 000 RM.[214] Výše příspěvků konkrétním OLR se odvíjela od počtu místních Němců.

Podpora německého živlu se výrazně projevila na kulturním poli a v infrastruktuře. Tak například vedoucí místní buňky NSDAP v Plzni Georg Wollner (1903–1948) ve své zprávě líčil, jak došlo k transformaci původně českého hotelu na německý, rekonstrukci Německého domu a divadla, založení německého studentského domova (který nahradil český ústav pro hluchoněmé), přeměně českého parku na německý, výstavbě 120 německých bytů a otevření nových německých škol a školek.[215]

Naléhavě se musela řešit zejména bytová otázka, která se dotýkala nejen protektorátních Němců, ale také říšskoněmeckých úředníků. V jak nevyhovujících podmínkách museli Němci žít, dokládá zpráva SD z května 1940: „Případy, kdy rodiny etnických Němců s dětmi musí žít jen v jedné místnosti a v jedné posteli spát více osob, nejsou žádnou výjimkou. Tak obývá například jedna rodina v Chrudimi (OLB Pardubice) se 4 dětmi jednu malou místnost, jiná rodina v Běstovicích (OLB Pardubice) se 3 dětmi se musí spokojit s tmavou místností s plochou 20 qm [metrů čtverečních – pozn. R. N].“[216] Situace se (i díky arizaci) postupně zlepšovala. Ke konci roku 1941 tak bylo pro německé domácnosti určeno na 997 bytových jednotek,[217] přičemž z židovského majetku jich bylo vyjmuto 221.

Snaha o soběstačnost německé komunity se promítla i do zdravotní politiky. Německé zdravotnictví v Protektorátu bylo ale na velmi pochybné úrovni. Německému vedení podléhalo pouhých sedm nemocnic a okupační úřady se musely potýkat s nedostatkem německých lékařů.[218] Němci tak zůstali odkázáni na „vybrané“ a „spolehlivé“ české lékaře, kteří byli vedeni ve zvláštních seznamech. Například krajské vedení NSDAP v Hradci Králové vypracovalo soupis lékařů různých specializací, který obsahoval 80 jmen. [219]

Významnou část rozpočtu oberlandrátů odčerpávaly různé sociální dávky a subvence. Jednalo se například o podporu rodin branců, důchody, podporu rodin s více dětmi, přídavky na děti apod.[220] Oberlandráty měly na starosti rovněž zprostředkování podpory německým podnikatelům a zvláště zemědělcům. Německá hospodářství byla dotována prostřednictvím tzv. říšské hospodářské pomoci.[221]

Němečtí podnikatelé se potýkali, dle zpráv úřadů, s neustálým bojkotem a šikanou ze strany místních Čechů.[222] Kupříkladu v červnu 1940 SD hlásila, že v Novém Zámku na Kladensku byl bojkotován hostinec, protože syn majitele se přihlásil k německé národnosti.[223] Tento bojkot se považoval za manifestaci tzv. národnostního boje (Volkstumskampf), který se projevoval i daleko ostřejšími způsoby. V hlášení SD za duben 1940 se tak objevuje zmínka, že Češi pokřikovali v Hlinsku na německé děti slovy: „Pokud neumíte zdravit ‚nazdar‘ tak držte hubu.“[224] Německou školačku z Deštné v tehdejším OLB Německý Brod (dnes v okr. Jindřichův Hradec) zase měla šikanovat učitelka na české měšťanské škole kvůli jejímu předchozímu třídennímu pobytu na táboře Svazu německých dívek (BDM).[225]

Protektorátní Němci žili pod neustálým tlakem ze strany jejich českého okolí. Snaha zajistit jim soběstačnost prostřednictvím různých programů se míjela účinkem, nejvíce v oblastech „rozptýleného němectví“. Museli proto se svými českými sousedy alespoň elementárně vycházet, pokud nechtěli nést neblahé následky zejména na svá hospodářství.

Pozemkový úřad aněmecká kolonizace

Mezi pilíře germanizační politiky vProtektorátu Čechy aMorava patřila též příprava arealizace německé kolonizace. První kroky byly přitom učiněny už krátce pobřeznové okupaci vroce 1939. Chystalo se rozsáhlé vyvlastňování české půdy, nakteré se měli usazovat němečtí rolníci nejen zjihovýchodní avýchodní Evropy.[226] Aktivní pozemková politika (Bodenpolitik) spočívala vuvolnění prostoru pro budoucí kolonisty. Okupanti tím sledovali zvýšení podílu německého obyvatelstva včeských zemích. Výhledově se pak počítalo stím, že by němečtí kolonisté mohli nahradit „negermanizovatelné“ Čechy. Kolonizační aspirace neměli nacisté pochopitelně pouze zde, ale rovněž vobsazeném Polsku avdelším časovém horizontu ivcelé východní Evropě.

Jako nástroj pro uskutečnění svých záměrů si nacisté vybrali dosud formálně existující Pozemkový úřad, který byl založen vroce 1919 jako Státní pozemkový úřad kprovedení československé pozemkové reformy. Vroce 1935 došlo kjeho převedení pod ministerstvo zemědělství jako jeho IX. odbor, přičemž měl být postupně likvidován. Krátce poMnichovu se uvažovalo nad možným obnovením jeho činnosti vsouvislosti susídlováním uprchlíků zeSudet aostatních odstoupených území.[227] Tohoto úkolu se však již nestihl ujmout, neboť vbřeznu 1939 už Československo přestalo existovat – anyní měl sloužit zcela jiným účelům.

Pozemkový úřad navštívili pouhé dva dny povyhlášení Protektorátu, tedy 18. března 1939, lidé zSD.[228] Ti pak do sídla úřadu zavítali ještě několikrát, jak otom referuje vesvé zprávě ministrovi zemědělství Ladislavu Feierabendovi (1891–1969) přednosta úřadu František Novák: „Vúterý dne 18. dubna 1939 dostavili se domé kanceláře 2 uniformovaní příslušníci německé státní policie (SS) vprůvodu dvou osob vobleku civilním. Vedoucím amluvčím této skupiny byl p.Kurt Steier [sic], SS-Untersturmführer, který vednech 18., 19. a20. března byl velitelem německého policejního oddělení, dosazeného doministerstva zemědělství.“[229] Steyer zSD žádal vedoucího úřadu, aby mu uvolnil dvě místnosti apožadoval přístup doarchivu. Novák mu však sdělil, že musí ocelé záležitosti informovat ministra, sčímž Steyer souhlasil apožádal ho ozprostředkování schůzky sFeierabendem. Ministr pak ještě téhož dne přijal tři příslušníky SD, kteří mu oznámili, že zaměstnanci IX. odboru (tedy Pozemkového úřadu) jsou povinni vyhovět všem jejich pokynům. Dále žádali, aby informace ojejich činnosti nebyla zveřejněna. Novák vesvé zprávě dále uvedl, že se Steyer zajímal oinformace očeskoslovenské pozemkové reformě.

Co se tedy vedruhé polovině března 1939 stalo? Nacisté si snad už krátce před okupací vyhlédli Pozemkový úřad jako možný nástroj germanizační politiky. Zájem oúřad měli především představitelé SS, resp. RuSHA. Šéf RuSHA Günther Pancke (1899–1973) napsal koncem března Heydrichovi, že to musí být příslušníci SS, kdo má mít naPozemkový úřad rozhodující vliv.[230] Celé převzetí úřadu však mělo být utajeno aměli se ho účastnit pracovníci Osídlovacího úřadu vRuSHA.[231] Pancke proto vyslal doProtektorátu svého „osídlovacího experta“ Theodora Henschela (1904–?), který vPraze otevřel tzv. styčnou úřadovnu RuSHA (RuS-Verbindungsstelle Prag),[232] jež zahájila nejpozději vdubnu 1939 svou činnost vpražském hotelu Wilson, kde sídlil ištáb SD.[233] Henschel nebyl vrámci RuSHA žádnou bezvýznamnou figurou, působil totiž jako velitel vrasových aosídlovacích otázkách při vrchním úseku SS „Jihozápad“ asoučasně zastával významnou funkci vOsídlovacím úřadu.[234] Ještě vkvětnu se pak angažoval vpříchodu Německé osídlovací společnosti (Deutsche Ansiedlungsgesellschaft), která se věnovala především německým jazykovým ostrovům.

Pozemkový úřad měl zajišťovat půdu pro budoucí německé osadníky. Pancke celou záležitost projednal se Stuckartem zříšského ministerstva vnitra apromýšleli způsoby, jak Pozemkový úřad ovládnout.[235] Během dubna azačátku května vykonával Steyer sHenschelem inspekce ipoobvodních úřadovnách, které představovaly regionální zastoupení Pozemkového úřadu.[236] Kdefinitivnímu převzetí úřadu došlo 14. května 1939, kdy jej obsadilo komando SS složené zezástupců SD aRuSHA zaúčasti Steyera iHenschela, kteří zde ustavili tzv. Einsatzgruppe Bodenamt.[237]

Otři dny později byl Neurathem jmenován dočela Pozemkového úřadu Curt von Gottberg (1896–1945), který dokonce vedl Osídlovací úřad RuSHA vBerlíně. Proti tomuto kroku marně protestoval ministr Feierabend,[238] zjehož podřízeného úřadu se měl, což je ironické, stát nástroj SS pro germanizační politiku. Proti instalování Gottberga se ostře postavil také říšský ministr výživy azemědělství Richard Walther Darré (1895–1953), jenž poukazoval naskutečnost, že byl Gottberg Neurathovi nesprávně prezentován jako „obyčejný“ zemský rada (Landrat), přitom byl šéfem Osídlovacího úřadu RuSHA.[239] Tato výtka zněla poněkud zvláštně, když právě Darré, který sám zakládal RuSHA (doroku 1938 mu išéfoval), přivedl Gottberga dočela Osídlovacího úřadu.[240] Takto ostrý výstup vůči bývalému podřízenému mohl být vyvolán ijistou hořkostí. Darrétotiž musel vedení RuSHA opustit v podstatě z donucení.[241] Jakožto ministr zemědělství požadoval, aby dovýběru šéfa Pozemkového úřadu mohl mluvit zemědělský úsek ÚŘP.[242]

Gottberg se stal přes všechny protesty tzv. komisařským vedoucím (der kommissarische Leiter) úřadu, který stále formálně podléhal Feierabendovu autonomnímu ministerstvu zemědělství (německy byl úřad označován jako Bodenamt, Ministerium für Landwirtschaft – Sektion IX), ač naněj měl ministr zcela nulový vliv. Nová německé správa dohlížela navíce než 700 českých zaměstnanců. Kromě toho se stal také komisařským vedoucím VIII. odboru ministerstva pro správu státních lesů.[243]

Gottberg se svého úřadu ujal dne 23. května 1939, kdy byl představen vedoucím zaměstnancům: „Vúterý, dne 23. května 1939 shromáždili se uodboru IX. min. zemědělství zpříkazu Ostuf K. Steyera všichni přednostové skupin aoddělení, pokud se týče jejich zástupci odboru IX. avšichni přednostové / vedoucí / státních obvodových úřadoven pro poz. reformu avšichni státní příděloví komisaři. O11. hodině byli představeni panu von Gottbergovi, pověřenému vedením pozemkového úřadu…“[244] Steyer zůstal Gottbergovým zástupcem. Nadůležitá místa vPozemkovém úřadě ivesprávě lesů dosadil své lidi zRuSHA, popřípadě zjiných složek SS.[245] Pro osídlovací politiku bylo klíčové získání pozic veskupině III pro osídlování, kterou vedl SS-Hauptsturmführer von Ammon. Gottbergovi se také podařilo dosadit německé vedoucí dočela obvodních úřadoven – pracoviště vPraze vedl H. Kukuk, vPlzni aČeských Budějovicích SS-Oberscharführer Böttcher, vMladé Boleslavi aHradci Králové Hartner avBrně aOlomouci Krügel. Čeští zaměstnanci museli opustit rozhodující pozice, abyli tak degradováni napouhé úřední vykonavatele německých příkazů.

Gottberg byl velmi činorodý. Nejprve se zhostil zabírání zemědělské půdy odnímané Židům vrámci arizace,[246] což umožnilo vládní nařízení č.87/1939 Sb. z. an. z31. března 1939. Komisař Gottberg při tom spolupracoval spražským gestapem.[247] Dále byla zaváděna nucená správa nacírkevní majetek apřipravovány plány nazískání množství půdy pod záminkou výstavby či rozšíření vojenských cvičišť. Konfiskacím se samozřejmě nevyhnuly nemovité majetky emigrantů či politických odpůrců nacismu.

Nadějné vyhlídky[248] osídlovacích inženýrů zSS dočasně zmařilo vypuknutí války. Když 14. září 1939, tedy dva týdny popřepadení Polska, navštívil Pozemkový úřad říšský protektor Neurath, doporučil, aby veškeré tyto práce byly nyní zastaveny zdůvodu zachování klidu obyvatelstva. Kcírkevním záležitostem aplánované výstavbě vojenských cvičišť vzápětí pronesl tato slova: „… neměli bychom si vsoučasnosti dělat více nepřátel, než už máme. Ivotázce vojenských cvičišť musíme čekat naten správný okamžik.“[249] Přesto vyzval, aby byly co nejrychleji dokončeny rozdělané práce, které Pozemkový úřad prováděl. Tento postoj sdílel iHitler. Oba spolu otéto věci hovořili vprosinci 1939 avůdce požadoval okamžité zastavení veškerých příprav rozsáhlé konfiskace české půdy. Neurath si ktomu poznamenal: „Vůdce prohlásil, že toto se musí ihned zastavit. Nemůžeme obdělávanou půdu nechat ležet ladem nebo ji nechat zpustnout.“[250]

Navíc došlo ktomu, že se začaly šířit zvěsti oskutečných záměrech nacistů voblasti jejich pozemkové politiky. Už napodzim 1939, dlouho před plným zahájením germanizačních akcí, byl stíhán český pracovník Pozemkového úřadu Mašek, jenž měl vynášet informace ozneužití svého úřadu nacisty pro germanizační cíle azabírání české půdy.[251] Ještě nakonci téhož roku se pak podle hlášení RSHA obávali Češi navenkově možného přesídlování: „Podle těchto zkazek mají se přestěhovat celé obce, ležící vblízkosti protektorátních hranic, doPolska nebo Ruska, při čemž jednotlivci si mohou vzít jen ruční zavazadlo do40 kg.“[252] Tímto způsobem měl být českomoravský prostor násilně poněmčen. Možný únik informací byl pro okupanty velmi nežádoucí. Neurath proto vydal směrnici namířenou proti veřejným projevům ořešení „německo-českého“ problému.[253]

Ipřes určitá omezení se podařilo Pozemkovému úřadu pod vedením Gottberga zabrat pro SS ajejich osídlovací společnosti adalší organizace více než 145 000 hektarů státních lesů a256 000 hektarů půdy. Nové úkoly Pozemkového úřadu během války byly nastíněny velaborátu Das Bodenamt unter deutscher Leitung – Ausblick in die Zukunft zroku 1940: „Zaválky je úkolem Pozemkového úřadu pod německým vedením především vědomá politika získávání rezervní půdy. Zajímavé zhlediska pronikání německých osídlenců dočeskomoravského prostoru jsou větší objekty, přidělené během pozemkové reformy, zmalých přídělů všeobecně jen staveniště. Vtomto smyslu se také provádí zejména hospodářská kontrola zbytkových statků, židovské ašpatně obhospodařované statky se dávají pod nucenou správu.“[254]

Už nakonci roku 1939 propukla vevedení Pozemkového úřadu krize, jež se vlekla až dopodzimu 1941. Gottberg si nadělal dost nepřátel (stěžoval si naněj uNeuratha iministerský předseda Eliáš[255]), hlavně svým protežováním příslušníků SS vúřadu. Jeho pád ale bezprostředně předznamenal jistý finanční skandál. Byl proto 7. listopadu 1939 odvolán („poslán nadovolenou“) zpostu šéfa Osídlovacího úřadu RuSHA anásledoval ijeho odchod zčela Pozemkového úřadu.[256] Vedení úřadu se navelmi krátkou dobu zhostil Gottbergův kolega zRuSHA Horst Bartholomeyczik (1903–1975).[257] Jeho nástupcem se stal (bez vědomí Franka) dosavadní vedoucí úseku pro výživu při ÚŘP Theodor Gross.[258] Nový šéf byl pravým opakem Gottberga, stál mimo struktury SS aprováděl vesvém úřadu, jenž vroce 1940 hospodařil srozpočtem bezmála 43 milionů protektorátních korun (K),[259] mnohem opatrnější politiku. Rovněž vesvé doméně redukoval počet příslušníků RuSHA, avůbec zmenšoval vliv SS,[260] ačkoliv jeho zástupcem zůstal Bartholomeyczik. Tento stav značně znepokojoval šéfa RuSHA Panckeho ijeho nástupce Otto Hofmanna (1896–1982),[261] který vzáří 1940 Pozemkový úřad navštívil, aby se osobně přesvědčil, jaká zde panuje situace.[262]

Během své služební cesty navštívil šéf RuSHA obvodní úřadovny Pozemkového úřadu vBrně aOlomouci, pohovořil sK. H. Frankem anakonec se setkal isGrossem, který měl vtu dobu zasebou tři čtvrtě roku působení vefunkci komisařského vedoucího. Při své zastávce vBrně našel společnou řeč svedoucím místní úřadovny SS-Untersturmführerem Hansem Kalkhofem, který nastínil úkoly celého úřadu pro „osídlovací práce“. Nakonec došlo nakýžené jednání sGrossem. Smyslem setkání bylo podle Hofmanna navázání přímého kontaktu. Ptal se ho proto nato, jaké má úmysly apředstavy. Osobní setkání však Hofmanna nejspíš nepřesvědčilo ašéf RuSHA nadále doufal, že bude Gross brzy nahrazen nějakým „schopným důstojníkem SS“. Necelý měsíc poHofmannově návštěvě si naGrosse stěžoval iK. H. Frank. Sohledem nadůležitost Pozemkového úřadu navrhl napozici nového šéfa svého spolupracovníka Ferdinanda Fischera, jenž měl prý pro tuto úlohu ty nejlepší předpoklady.[263]

Hofmann se však ještě nevzdával snahy dosadit dočela Pozemkového úřadu svého člověka avyužil při tom Frankova požadavku naprovedení rasového šetření českého obyvatelstva. Hofmann mu pro tento úkol nabídl odborníka nazemědělství ašlechtitele zvířat Heinricha Tholeho (1902–?), jehož označil zajednoho z„nejlepších rasových badatelů“, který dobře ovládá metody rasové selekce.[264] Svou nabídkou však Hofmann Sledoval cíl získat pro RuSHA opět vliv vPozemkovém úřadu. Neváhal proto Tholeho navrhnout jako možného nového vedoucího úřadu! Lákadlem pro Franka mělo být to, že mu měl Thole sloužit také jako poradce pro rasové otázky. Tato varianta však byla politicky neprůchozí. Vždyť se sám snažil zbavit Grosse už velmi dlouho – aneúspěšně. Thole tak doProtektorátu nakonec převelen nebyl, nezbývalo tedy než hledat jiné způsoby uplatnění RuSHA vProtektorátu. Zajímavostí je, že Thole pak vedl pokrátkou dobu Osídlovací úřad RuSHA.[265]

Včervenci 1941 se dosporů kolem vedení Pozemkového úřadu opět vložil šéf RuSHA Hofmann, který prosazoval svého chráněnce Herberta Kukuka namísto vedoucího jednoho zoddělení úřadu, čímž chtěl uchovat alespoň zbytky vlivu RuSHA naPozemkový úřad. Postěžoval si přitom, že komisař Gross provádí doslova „rabijáckou“ personální politiku, jež odstranila poslední zástupce RuSHA zúřadu.[266] Frank ho však uklidnil, že komisař Gross má brzy opustit Prahu, avšak čekalo se naprotektorův souhlas.[267] Gross byl ale Neurathův člověk, atak byl jeho osud zpečetěn teprve poodchodu říšského protektora na„zdravotní dovolenou“. Doproblému vúřadu navíc zasáhla iSchulte-Schomburgova spojovací ústředna NSDAP vPraze, která zde měla také své zájmy.[268]

Příchod Heydricha „požadované“ změny vPozemkovém úřadu urychlil. Už naporadě konané 17. října 1941 probíral zastupující říšský protektor právě i„naléhavou situaci“ úřadu.[269] Heydrich zde nastínil dvě jeho funkce: politickou aosídlovací. Bylo prý nutné zajistit „silné vedení“ sdůvěrou říšského protektora, hospodářských svazů iříšského ministerstva výživy. Tyto požadavky podle Heydricha Gross nenaplňoval, protože „nepochopil“, že se kompetence úřadu rozšířily oúkoly svěřené Himmlerovi coby říšskému komisaři pro upevňování němectví. Pozemkový úřad se podle něj nesměl stát úřadem říšského ministerstva. ZaGrosse, který měl „dobrovolně“ odejít, se proto musela najít odpovídající náhrada. Heydrich nicméně Grosse ocenil alespoň zato, že statky pod nucenou správou Pozemkového úřadu jím byly řízeny bezvadně.

Gross tedy nakonec úřad opustil. Novým šéfem Pozemkového úřadu se však nestal představitel RuSHA, jak si snad Hofmann představoval, nýbrž Frankův chráněnec Ferdinand Fischer, jehož už dříve státní tajemník prosazoval dofunkce. Fischer se stal ištábním velitelem úřadu pověřence říšského komisaře pro upevňování němectví, jehož hlavou byl vProtektorátu právě Frank. Vtéto době však spor oPozemkový úřad ztrácel pro RuSHA význam, neboť svůj vliv uplatňoval Hofmannův úřad odroku 1941 prostřednictvím své vlastní pobočky. Fischer svou úlohu vPozemkovém úřadě beze zbytku splnil apodařilo se mu obnovit vliv SS vtomto pro nacisty klíčovém útvaru. Spolupráce smístní pobočkou RuSHA byla rovněž nasnadě.

Staronový úřad pokračoval vrozsáhlých konfiskacích statků, polností, zámků adalších nemovitostí. Nadále také pokračovaly aktivity Německé osídlovací společnosti pod přímým vlivem RuSHA.[274] Podle Brandese se podařilo Pozemkovému úřadu dokonce roku 1944 zabrat 4259 zemědělských statků scelkovou výměrou 337 000 hektarů auvést nanich nucenou správu.[275] Heinemannová však odhaduje, že dokonce války to bylo více než 500 000 hektarů obdělávatelné půdy, tedy zhruba desetina celkové zemědělské plochy vProtektorátu.[276]

Obr.2: Etničtí Němci zjihovýchodní Evropy vtáboře Volksdeutsche Mittelstelle.(Der Zug der Volksdeutschen aus Bessarabien und dem Nord-Buchenland, Prag 1942.)