Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Tess M. Puffrová, 2024

Cover © Michaela Dopitová, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4978-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-4979-9 (mobi)

Obsah

Playlist

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Epilog

Poděkování

Pro všechny, kteří nesní o princích.

Tady žádného prince nenajdete.

Playlist

Chris Isaak – Wicked Game

Rosenfeld – I Don’t Need Your Name

Robin Thicke feat. T.I., Pharrell – Blurred Lines

Unsecret feat. Ruelle – No Good

Jace Everett – Bad Things

Amy MacDonald – The Road To Home

Ruelle – Secrets And Lies

Kaleo – Way Down We Go

Linkin Park – Friendly Fire

Miley Cyrus – Angels Like You

Prolog

DYLAN

Blbý nápady vždycky chodí až po půlnoci. A ty nejblbější těsně nad ránem, po propařený noci. Dnešek nebyl výjimkou.

Unaveně jsem si povzdechnul a zabořil se hloubějc do koženýho křesla. Byly už skoro čtyři hodiny ráno a do naší klubovny jsme se doplahočili po večeru stráveným v nedalekým stripu. Nerozlučná dvojka Jeff a Turner se na protilehlý sedačce pořád vysmívali mladýmu Eliovi, kterej se celej rudej v obličeji rozmachoval a snažil se nějak vymluvit. Ale měl to marný.

„Řekni, funěla u toho jako parní lokomotiva?“ vyprsknul Jeff smíchy a ihned začal napodobovat zvuky, který bych dokázal přirovnat jen k pářícím se prasatům.

„Nefuněla! A bylo to úplně v pohodě, úplně normální!“ obhajoval se Eli hlasitě, ale kluci dál řvali smíchy. Smál bych se taky, ale byl jsem až moc unavenej, takže jsem radši mlčky cucal svoji skotskou a do debaty se nezapojoval.

Turner se chytil Jeffova funění a nadšeně se přidal. O dvě vteřiny pozdějc už kluci na gauči předváděli kopulační pohyby a vylejvali pití kolem sebe po zemi.

„Jste čuráci!“ vyprsknul Eli a vypadal, že za chvíli praskne vzteky.

Uchechtnul jsem se. „Tak jsi šukal tlustou babu, je to sice divný, ale když se ti to líbí…,“ popíchnul jsem ho nevzrušeně.

Eli se na mě zamračil a trucovitě si vrazil ruce do podpaží. „Abyste věděli, byla fakt skvělá! To je jedno,“ utrhnul se nakonec. „Pořád lepší šukat tlustou holku, než furt spát s těma děvkama z Kappy Pí, který jste si tu navzájem vystřídali už nejmíň stokrát.“

Jeff s Turnerem konečně přestali kvičet a zamyšleně se zamračili. „Na tom asi něco bude,“ konstatoval Turner. I já musel uznat, že spát s některou z kappaček je už dost ohraný. Člověk k tomu musel bejt nadranej, aby dokázal zablokovat představy, kolik kluků z bratrstva si v tý holce už vymáchalo svoje nádobí.

„Ale hovno! To není žádnej důvod pro to chrápat s tlusťoškou!“ nesouhlasil Jeff hlasitě. Vždycky si zakládal na tom, že spal jen s luxusníma holkama, který se daly srovnávat s topmodelkama. Občas jsem nechápal, na co je balil, ale asi to byla ta jeho dokonale upravená bradka, naditá peněženka a fakt, že byl týmovej quarterback – nejdůležitější hráč celýho mužstva. „Jó, kdybysme to brali jako součást přijímacího ceremoniálu, tak to je jiná.“

Turner zadusil smích. „Jako oběť pro bratrstvo?“

Jeff se na něj zazubil. „Přesně.“

Caleb, největší metrosexuál pod sluncem, se nadšeně otočil od zrcadla, kde doteď kontroloval svoje pěstěný obočí. „Heeej, to je dobrej nápad!“ zajásal a většina z kluků souhlasně zamručela.

Z křesla vedle mě se ozvalo hluboký zabručení, který mi nahnalo lehkou husí kůži. Koutkem oka jsem viděl, jak se Bradley předklonil a všichni bratři rázem zmlkli. „Vážně vám to přijde jako dobrej nápad po tom, co vyšetřujou Alfa Tau na Washingtonský?“

Caleb provinile sklopil oči ke svejm blyštivejm mokasínům. „To je pravda.“

Jeff se ušklíbnul. „Nováčkům tohle udělat nemůžeme, ale…,“ dramaticky se odmlčel a vyzývavě zvednul jedno obočí. „Bradley letos na Paytonský končí a na prezidentský místo nás chce víc… Možná bysme to mohli pojmout kreativně,“ dořekl a střelil očima po Bradleym. Ten předvedl úsměv, kterej v člověku vzbudil strach.

Takhle se uměl usmát jen Bradley Lefevre.

1

LANA

Fotbal. Pro někoho to je jen hra – pár desítek kluků se sejde na hřišti a hází si s míčem. Útočný tým jednoho mužstva se přetlačuje s obranným týmem toho druhého ve snaze prodrat se s míčem k soupeřově end zóně a získat tím body. Prostě jen dobrá zábava na dlouhé večery. Ale pro jiné je to něco víc, mnohem víc. Důvod, proč ráno vstát z postele, proč chodit, proč dýchat. Smysl života.

Když před pěti lety můj nejstarší bratr Noah oznámil otci, že se nepřipojí k missourským Tygrům a že místo studia na vysoké chce zůstat na naší farmě, otec s ním celý měsíc nepromluvil ani slovo. S obdobným sdělením za ním přišel o dva roky později i můj druhý bratr Joell. Ten sice nejdřív k Tygrům nastoupil, ale po čtyřech měsících leštění lavice vlastním pozadím to vzdal a radši se věnoval svému studiu v oboru zemědělství. Táta z toho byl zničený, jelikož fotbal byl jeho život. On sám po zranění v sedmdesátém devátém ukončil svou dosud zdárnou kariéru linebackera a stáhnul se na rodinnou farmu v srdci Missouri. Ze hřiště se přesunul před televizní obrazovku, a i když si nikdy nestěžoval a nestýskal si po svém starém životě, všichni jsme věděli, že by dal kdoví co za to, aby měl obě nohy zdravé a mohl se vrátit na hřiště.

Celá rodina kvůli němu žila fotbalem, a to i kdyby nechtěla. Což, jak se ukázalo, byl případ mých dvou bratrů. Na fotbal u televize se koukali rádi, rádi si hráli s míčem na dvorku, ale neměli dostatečnou motivaci na to, aby se dřeli o místo v řadách vysokoškolských fotbalistů. Všichni jsme věděli, že i kdyby prošli tím šíleným cedníkem, po vysoké by s fotbalem stejně skončili. Jen málo hráčů je opravdu tak dobrých, aby to někam dotáhli. A smlouva s NFL se nerozdává zadarmo, což Noahovi i Joellovi došlo dřív, než tomu obětovali příliš mnoho času. Já ani máma jsme je neodsuzovaly. A po důkladné rozmluvě s tátou i on s postesknutím uznal, že si každý má jít svou cestou.

Možná i proto jsem byla tak nadšená, když jsem mu před dvěma roky oznamovala, že jsem se dostala na Paytonskou univerzitu na obor žurnalistika. A ještě víc, když jsem mu o pár měsíců později mohla říct, že mě vzali do školních novin, kde jsem měla psát fotbalovou rubriku.

Nedělala jsem to ale jen kvůli tátovi. Jak jsem za posledních několik let zjistila, i pro mě byl fotbal něčím víc než jen hrou. Byla to vášeň, posedlost… A to samé se dalo říct i o mém vztahu k našemu školnímu týmu, paytonským Hyenám. Milovala jsem je. Nesnášela jsem je. Byla jsem jimi posedlá. A některými víc než jinými.

Naposledy jsem projela revize ve svém článku o nových rekrutech Hyen a zavřela soubor. Budu se na to muset před uzávěrkou ještě podívat, ale teď už jsem potřebovala běžet na přednášku. Sbalila jsem si notebook, hodila si přes rameno tašku a do volné ruky popadla kelímek s téměř nedotčeným kafem ze Starbucks. Ještě jsem zkontrolovala svůj pracovní stůl, abych se ujistila, že jsem na nic nezapomněla, a vypálila jsem pryč.

Než jsem však došla ke dveřím, do prostorů redakce vstoupil ramenatý kluk s tmavě hnědými vlasy. Metr devadesát, přes osmdesát kilo svalů, pět náušnic na pravém uchu, jedna na levém a potenciální tetování na nejdokonalejším zadku pod sluncem.

Dylan Tru Matthews, paytonský wide receiver, stál v naší univerzitní redakci, a to zrovna, když jsem byla na odchodu.

Svět vážně nebyl fér.

I když jsem opravdu spěchala, přistihla jsem se, že přemýšlím nad výmluvou, proč se zdržet. Kus od vchodu stál automat na vodu a mě napadlo, že bych se mohla jít napít. To by bylo nenápadné, ne?

Pomalu jsem zamířila k automatu a po očku střelila směrem k Matthewsovi, který jako by zabíral celý prostor vstupu. Vypadal přitažlivě jako vždy – v potrhaných džínech a tmavě zelené bundě bratrstva, s plnými rty a nedbalým rozcuchem, který má evokovat, že jste právě vylezli z postele a měsíc nebyli u kadeřníka, ačkoliv každý ví, že strávíte úpravou vlasů patnáct minut denně. Nepochybovala jsem, že se na něj právě dívají oči všech v místnosti, ale jeho černý pohled skenoval okolí, jako by hledal někoho konkrétního.

Už jsem byla u automatu, když mi došlo, že mám plné ruce a k tomu v jedné svírám pití. Jak trapně právě působím?

„Andersonová,“ zamručel Matthews znenadání a já sebou překvapeně cukla, až na mě vycáklo kafe z kelímku. Sakra! Ale… on právě vyslovil moje jméno? On zná moje jméno? Jasně, viděli jsme se už mockrát, protože jsem často postávala před hřištěm po jejich tréninku a marně jsem na ně hulákala otázky ohledně skandálů v týmu, ale netušila jsem, že mě kdy vážně zaznamenal.

S vykulenýma očima jsem se k němu otočila a chtěla něco říct, třeba alespoň pitomé „Ano?“, ale jako bych při jeho intenzivním pohledu a zastrašující výšce spolkla jazyk.

Matthews ke mně přistoupil blíž, až jsem ucítila svěží vůni pomerančů, která se kolem něj linula, a pomalu, pomalinku mi sklouznul očima po těle. „Seš Andersonová, že jo?“ zeptal se melodickým hlasem, díky kterému se holkám dělalo vlhko v kalhotkách, a nakrátko se mi zadíval do výstřihu. Byla mi vidět prsa? Co jsem vůbec měla na sobě? To teď bylo fuk! Rychle jsem přikývla na znamení souhlasu a on se spokojeně ušklíbnul. „Co kdybys se mnou udělala rozhovor?“ Překvapeně jsem otevřela pusu a stále neschopná slova jsem zase jen přikývla. „OK, dneska na mě počkej po tréninku,“ prohodil nevzrušeně a… odešel. Prostě jen tak.

Několikrát jsem zamrkala a snažila se zbavit ztuhlosti. Co se to právě stalo? Dylan Matthews byl u nás v redakci. A mluvil se mnou. A chce se mnou mluvit znova! Vůbec jsem to nestihla zpracovat. Taky jsem si nestihla prohlédnout ten jeho zadek v potrhaných džínech a obdivovat jeho svalnaté ruce s přitažlivě vystouplými žílami. No, stejně na sobě měl bundu, ale co. Obdivovala bych ho, i kdyby na sobě měl péřovku a skafandr. Ten kluk byl prostě sexy s velkým S.

Hajzl?

Jo.

Děvkař?

Rozhodně.

Ale to mi nebránilo si v noci na pokoji vybavovat jeho drzý úšklebek a představovat si, jak mu s rukou zabořenou v jeho tmavých vlasech okusuju ucho plné náušnic… a další o dost perverznější věci.

Spěšně jsem shlédla na svoje oblečení a trochu se polekala, když jsem si uvědomila, že mou bílou halenku zdobí skvrna od kafe. Sakra. Takže koukal na tu skvrnu, ne na moje prsa… Sakra!

Došlo mi, že to byl asi trochu trapas. Ale pak mi konečně pořádně doteklo, co se stalo.

Dylan Tru Matthews chce, abych s ním udělala rozhovor. Dylan Tru Matthews chce, abych s ním udělala rozhovor! Dylan Tru Matthews chce, abych s ním udělala rozhovor!!!

Srdce mi bušilo v uších, v krku a snad i v konečcích vlasů. „Dylan –“

„Tru Matthews chce, abys s ním udělala rozhovor, já vím, slyšela jsem tě, když jsi to říkala poprvé, podruhé, potřetí i potisící,“ přerušila mě Sammy, zatímco se ládovala burgerem. Byla jsem z toho krátkého setkání ráno v redakci tak odvařená! A nadšení mě neopouštělo, i když už bylo poledne a já se sešla se svou kamarádkou na oběd.

„Panebože, co si počnu? Co budu dělat?!“ Hystericky jsem si zajela rukama umaštěnýma od hranolek do zvlněných vlasů a začala za ně tahat. To vedlo jen k tomu, že jsem si z nich udělala ptačí hnízdo. Desetkrát rozjeté ptačí hnízdo, přes které se následně přehnal hurikán.

Sammy protočila oči a odložila burger. Ledabyle si otřela prsty od majonézy do ubrousku a naklonila se ke mně, aby mi vytáhla z vlasů kus hranolky. „Budeš se ho ptát na otázky a on ti bude odpovídat, načež si zapíšeš jeho odpovědi. Je to docela jednoduchý a už jsi to dělala,“ upozornila mě vyrovnaně.

„Jo, jenže ne s Dy–“

„Jestli ještě jednou řekneš Dylan Tru Matthews, tak přísahám bohu, že ti vyrvu jazyk!“ varovala mě Sammy spěšně a já ihned zmlkla. „Uklidni se, není to chodící bůh, jen –“

„Nejlepší wide receiver, co kdy hrál na Paytonský?“ poradila jsem jí.

„Určitě není nejlepší,“ zasyčela se zúženýma zelenýma očima.

„Je. Má na kontě nejvíc touchdownů,“ informovala jsem ji zapáleně. „Je to hvězdnej hráč. Adept na budoucnost v NFL. Bez diskuse nejlepší hráč našeho týmu, jestli chceš vědět, co si myslím. A k tomu má ten nejkrásnější zadek, úsměv –“

„A co penis?“

Na okamžik jsem zmlkla. „No, ten jsem neviděla, tak nemůžu soudit, ale podle dlouhýho zástupu nažhavenejch fanynek bych hádala, že má i nejkrásnější nádobí pod sluncem,“ usoudila jsem nakonec a obě jsme vyprskly smíchy. Dylan Matthews byl prostě nádherný. Vysoký, silný a rychlý. Ideální materiál na pozici wide receivera, jehož úkolem je chytit přihrávku od quarterbacka a doručit míč do soupeřovy end zóny. „Bude to trapný,“ povzdechla jsem si.

Sammy mě probodla pohledem. „Nebude to trapný. Buď profesionální a bude to v pohodě.“

„No jo, jenže co když se on nebude chovat profesionálně?“ Vzpomněla jsem si na jeho flirtovní pohled, kterým mě dneska sjížděl. Ale co když vážně jen koukal na tu skvrnu od kafe? A na to, že mám trapný oblečení? Kdyby to byl kterýkoliv jiný hráč z týmu, tolik bych to nehrotila. Jenže mluvit tváří v tvář se svým idolem bylo něco jiného. Nikdy se mnou neprohodil ani slovo, takže nebylo divu, že jsem spolkla jazyk, jakmile se ukázal v redakci. Úplně mě to odrovnalo a jeho svůdný pohled mě totálně znejistěl.

On i všichni fotbalisti a kluci z AΩM byli zatížení na mega sexy kosti. Na holky s malýma prdelkama a poprsím větším než airbagy. Na holky, u kterých jsem i já přemýšlela o své sexualitě. Takže proč sjížděl svůdným pohledem mě? Co mohl vidět na mém obličeji za kulatými brýlemi a na zadrátované puse? Prsa jsem sice měla ucházející a zadek… no, asi by potřeboval zpevnit, ale hrůza to nebyla. Ale i tak… Sakra! Nebyla jsem jako holky z Kappy Pí, roztleskávačky, gymnastky a modelky. Já byla… Lana, prostě Lana.

„Když se nebude chovat profesionálně, tak…“ Sammy pokrčila rameny a s našpulenou pusou mě sjela pohledem. „No, správně bych ti měla poradit, abys ho nakopla do oříšků a utekla, ale… Kdy sis naposledy vrzla?“

Vyvalila jsem oči. „Sammy!“ sykla jsem pohoršeně a ohlédla se, jestli nás někdo neposlouchá.

„No co? Jsme na škole už skoro dva roky a ještě jsem tě neviděla si s někým užívat.“

„Ale já si užívám,“ namítla jsem a posunula si brýle na nose. „Co ten kluk v prváku, Jason, pamatuješ?“

„Holka, to bylo na seznamovací párty. Myslím, že už budeš dole úplně ucpaná,“ poznamenala a vysloužila si tím ode mě ránu do ramene. „I Kirk má určitě víc sexu než ty.“

„Tak to není pravda!“ vyhrkla jsem vítězoslavně. „Kirk je totiž panic.“

„Fajn, tak vedeš o jeden zásun,“ zasyčela.

„O dva,“ zabručela jsem dotčeně, ale Sammy mě ignorovala.

„Moc se učíš a málo si užíváš. Takže bys měla jít a pořádně si zarajtovat na sexy fotbalistovi. Navíc fotbalisti jsou kanci, určitě to bude stát za to,“ domlouvala mi.

„To nemůžeš vědět.“

Sammy provinile zatěkala očima na desku stolu.

„Sammy!“ vyjekla jsem ve chvíli, kdy má kamarádka s potutelným úšklebkem popadla kabelku a začala se chvatně zvedat k odchodu. „Kdy? S kterým?!“ hulákala jsem za ní na celou restauraci, zatímco ona byla na úprku. „Samantho, tohle si ještě vyříkáme!“ křikla jsem výhružně, než její oblá postava zmizela ze dveří.

Frustrovaně jsem zafuněla a šla zaplatit svou i její útratu. To si s ní později taky vyřídím.

Po cestě do redakce jsem se zamýšlela nad tím, kterému z paytonských Hyen Sammy podlehla. Nebo spíš kdo podlehl jí. Ačkoliv Sammy se svými sto dvaceti kily nespadala do škatulky hubených sexy krásek, byla to ta nejvíc charizmatická a nespoutaná holka, jakou jsem znala. Netrpěla žádnými mindráky a nejistotami, nenechala se urážet a zneužívat. Byla pro mě vzorem toho, jak má vypadat správná odvázaná a sebevědomá žena. Třeba to jednou dotáhnu na její úroveň. I když jsem o tom pochybovala.

„Země volá Lanu,“ ozvalo se mi u ucha, a když jsem vzhlédla, uviděla jsem Kirka, jak se na mě zářivě směje. Jen na chvíli jsem si prohlédla očividně nový růžovo-fialový bomber, který měl na sobě. Už jsem na tyhle jeho módní výstřelky byla zvyklá, stejně jako na to, že má každý měsíc jinou barvu vlasů. Tenhle měl modrou. „Nad čím jsi dumala?“

„Nad Sammy,“ přiznala jsem.

Kirk dramaticky zalapal po dechu. „A já už myslel, že nad Matthewsem a nad tím, jak tě večer umlátí o čelo postele.“

Zastavila jsem a otočila se ke Kirkovi čelem. „Tak za prvé – to si představuješ ty, ne já. A za druhé – jak o tom sakra víš?“

„No, vždycky se ti líbil, takže je snadný odhadnout tvoje hříšný myšlenky,“ sdělil mi Kirk a já ho plácla přes rameno.

„Blbečku. Myslela jsem, jak víš o tom, že s ním dneska budu dělat rozhovor?“ upřesnila jsem.

„Ach, zlato, myslím, že už to ví celá redakce. Právě jsem půl hodiny poslouchal Summersovo fňukání, že ten rozhovor nezvládneš a že specialista přes fotbal je tady on.“

Naštvaně jsem si založila ruce. „Zasranej Summers.“ On byl moje nemesis číslo jedna. Znáte takové ty typy patolízalů, prospěchářů a idiotů, co si myslí, že spolkli všechnu moudrost světa? Tak to je Zachary Summers. Jeho otec vlastní největší mediální společnost v Minneapolis a je hrdým absolventem naší univerzity. Takže má Zachary tlačenku jako blázen. To, že byl v naší redakci seniorním specialistou na fotbal, bylo nefér. Psala jsem lépe než on. Mé články byly zajímavější. Přesto jsem musela poslouchat jeho poučky a dávat mu přednost v tématech, o která měl zájem. O tom, že jedině on směl jezdit na zahraniční utkání našeho týmu, ani nemluvím. Doufala jsem, že jednou budu seniorní specialistkou na fotbal já a Zachary půjde k čertu. On zase doufal, že k čertu půjdu já – bylo mu jasné, že mu šlapu na paty.

To už jsme s Kirkem došli do redakce, kde se ode mě odpojil a šel ke svému stolu, který pod haldou bulvárních plátků ani nebyl vidět. Kirk do našich školních novin psal rubriku o kultuře, ale dost často se to zvrhávalo do klasického bulváru. Jenže lidi to rádi četli, a tak ho Frank, náš šéfredaktor, příliš nekrotil.

Pomalu jsem došla ke svému pracovnímu místu a snažila se ignorovat Zacharyho, který se s telefonem u ucha rozvaloval na židli.

„Á, no jistě, samozřejmě. Hmm… ano, Orli to prokaučovali, kdo ví, jestli Brown v další sezoně nastoupí … hmm, rozhodně,“ mručel do telefonu důležitě. Kretén. Mlel kraviny a byl to debil. Ale chtě nechtě jsem musela uznat, že fotbalu rozumí, i když fandil špatnému týmu.

Pro mě vždycky byli nejlepší Patriots. Už jako malá holka, která sedávala tátovi na ramenou, aby co nejlíp viděla na přeplněné tribuně, jsem je milovala. Tom Brady, ještě před svým přestupem k tampabayským Bukanýrům, byl můj hrdina. Během Super Bowlu v roce 2015, kdy mi bylo čtrnáct let, jsem na jistotu věděla, že jednou chci být součástí toho všeho – mužského světa sportu, kde se na ženy hledělo skrz prsty. To se v dnešní době naštěstí měnilo a už bylo mnoho ženských sportovních redaktorek a komentátorek, ale pořád jsem narážela na hloupá individua se zastaralými názory. Třeba na Zacharyho Summerse.

Ten položil mobil a otočil se na židli směrem ke mně, zrovna když jsem si odkládala kabelku na stůl. „Andersonová, to interview s Matthewsem bych měl vést já,“ spustil místo pozdravu. Představila jsem si, jak mu sešívačkou přicvakávám kravatu k vyzáblému krku, ale radši jsem se jen zhluboka nadechla.

„A proč?“ odvětila jsem nevzrušeně a usadila se ke svému stolu zády k Zacharymu.

„Protože jsem seniornější, mám léta zkušeností. Vím, na co se ptát, abych dostal nějaký smysluplný odpovědi. Nikdo nestojí o plochý žvásty typu ‚na tuhle sezonu jsme ve skvělé formě a určitě natrhneme Michiganu řiť‘. Chce to vytáhnout důležitější informace. Koho chtějí letos nasadit do sestavy, kdo je nejslabší článek, jakou chtějí předvést taktiku –“

„Och, Zachary, vidím, že sis to vážně připravil,“ přerušila jsem ho se sladkým úsměvem, „ale Matthews chce mluvit se mnou, takže… smůla.“

„Nebuď pitomá, Andersonová. Chce tebe jenom proto, že seš ženská a doufá, že se nebudeš vyptávat na choulostivý věci.“ V duchu jsem si odfrkla. Já se na choulostivé věci ptát budu, vždycky jsem se na ně ptala, což Zachary moc dobře ví. Nejdřív jsem se snažila dostat něco z kouče Sanderse, ale nikam to nevedlo. A tak jsem se začala ptát asistentů a hráčů. Kolikrát už jsem stála po zápase v chodbě vedoucí z šaten a dotírala na ně, aby mi ospravedlnili svoje excesy. Třeba proč celý tým kryje sexuální skandály našeho quarterbacka Jeffa Corinskiho nebo jestli je něco pravdy na tom, že se Bradley Lefevre dostal k nevystopovatelným drogám.

Pokud se to netýkalo výlučně zápasu, nikdy dřív se mnou nikdo z týmu neprohodil ani slovo. No, Lefevre na mě párkrát křiknul, ať táhnu do prdele – vzhledem k tomu, že je to dvoumetrový a asi stodvacetikilový Afroameričan s nekonečným vlivem, nikdy jsem mu neodporovala a táhla jsem. I proto mě zmátlo, když za mnou Matthews dnes přišel, že chce udělat rozhovor. Bylo v tom něco víc, muselo být. Třeba chtěl oznámit svůj konec v týmu? Nebo měl nějakou pikantnost na jiného hráče a rozhodl se ji nečestně rozmáznout v novinách? Modlila jsem se, aby se to týkalo Lefevrea.

O těch drogách jsem nevěděla dost a doufala jsem, že budu mít čas si o tom před rozhovorem něco víc nastudovat – protože doping, který neodhalí testy? To bude pěkně mastné svinstvo. Jenže čas na nastudování jsem neměla, takže pokud s tím Matthews nepřijde sám, možná budu muset během rozhovoru vařit z vody a doufat, že z něj dostanu něco kloudného. Zároveň jsem nechtěla být moc urputná, aby se neuzavřel a já nejela domů s prázdnou.

„Takže, na kdy ses s ním domluvila? Půjdu tam místo tebe a řeknu, že seš nemocná,“ pokračoval Zachary neoblomně. Šlo mu jen o to mě vyšachovat, nic jiného v tom nebylo. A i když jsem mu musela nechávat hlavní články o fotbale, tohle interview jsem pustit nehodlala.

Rádoby poraženecky jsem si povzdechla. „Domluvili jsme se na devátou. V restauraci Zelená chaluha za městem,“ vymyslela jsem si a se zákeřným zadostiučiněním sledovala, jak se Zachary potěšeně zašklebil a poznamenal si to do diáře.

Víc jsem se s ním nevybavovala a radši se šla nachystat na rozhovor. Tedy, na setkání s Dylanem. Vybrala jsem si tu nejlepší halenku a sáčko se sukní, které jsem měla. Vyčistila jsem si zuby a učesala vlasy. Strávila jsem tím nechutně moc času a doufala, že čím upravenější budu, tím víc si budu věřit. Jenže tak to nebylo a já byla pořád stejně nervózní.

Když jsem se večer šourala k hřišti, modlila jsem se ke všem bohům, aby ten rozhovor šel hladce. Proč jen za mnou musel přijít zrovna Matthews? Mnohem radši bych zpovídala třeba Elie O’Donnella, z toho se mi alespoň neroztřásla kolena při pouhém pohledu a zcela jistě bych ze sebe dokázala vyrazit nějakou smysluplnou větu. Ne jako dneska s Matthewsem, kdy jsem při pohledu do jeho tmavých očí zapomněla, jak se používají hlasivky. Eli byl sice taky pořádně vysoký, ale se svými rozcuchanými hnědými vlasy a velkýma modrýma očima působil jako roztomilé štěně. Navíc byl v týmu nejmladší, tudíž ještě neměl tolik zkušeností, jak se vyhnout dotěrným dotazům, a nebyl tak zkažený jako zbytek mužstva. A rozhodně nebyl děsivý. Protože jo, kluci z Alfy Omegy Mí byli děsiví, a to hlavně ten úzký kruh kolem Lefevrea. Banda prachatých frajírků, kteří si myslí, že vládnou škole a dost možná i celému městu. Každý student Paytonu by dal cokoliv za pozvánku na jejich legendární večírky a každá holka by dala svou čest za to, aby mohla s jedním z nich být o samotě dýl než pět vteřin. Ráda bych řekla, že ty nadržené holky nechápu, ale bohužel chápu.

Tihle kluci totiž představovali stránku života, kterou jen tak někdo neochutná. Nespoutanost a dobrodružství, které se vám vlije do těla a zcela vás pohltí. Životní zážitek, na který nadosmrti nezapomenete, ale ani nebudete chtít, protože to bude ta nejlepší vzpomínka na vysokou. Přece nebudete vzpomínat na haldy esejí a dlouhé hodiny přednášek. Budete vzpomínat na adrenalin, který vám proudil žilami, když jste se ocitli některému z alfáků moc blízko.

Brzy jsem se o tom měla sama přesvědčit.

2

DYLAN

Vyšel jsem ze šaten a s taškou přes rameno se vydal k východu. Klouzal jsem očima po hrstce lidí kolem, dokud jsem neuviděl u stěny postávat brunetu v šedým sáčku. Upřímně? Ta holka vypadala jako kříženec starý panny a teenky, v životě bych o ni ani koutkem oka nezavadil. Jenže bratrstvo je bratrstvo…

Vyrazil jsem k ní a po dvou krocích ucejtil dloubanec do zad. Ohlídnul jsem se a setkal se s Jeffovým významným pohledem. „Zaskóruj.“ Provokativně na mě zamrkal a já se neubránil ušklíbnutí. Tahle holka bude snadnej cíl.

Nechal jsem kluky za sebou a konečně došel k Andersonový. „Čau, tak můžeme?“ prohodil jsem a vyšel ven.

„Ahoj, j-jistě,“ vyhrkla nervózně a posunula si kulatý brejle vejš na nos. Rychle se mnou srovnala krok a já poslouchal, jak její lodičky s nízkým podpatkem klepou o chodník. „T-takže, kde to uděláme? Ehm, možná bychom mohli do kavárny, znám jednu příjemnou –“

„Ne,“ přerušil jsem ji a bez zaváhání mířil na parkoviště ke svýmu autu. „Nechci, aby kolem byli lidi.“

„Ou, dobře…,“ zabrblala a křečovitě svírala popruh kabelky. Byla tak nervózní! Musel jsem se kousnout do rtu, abych se nesmál. Jo, tohle bude fakt snadný.

„Kde bydlíš? Máš vlastní pokoj v nějakým domu spolku?“ zeptal jsem se a zvažoval možnosti. Nepromejšlel jsem si to dopředu, ale v nejhorším bych ji asi mohl vzít k sobě. I když… ne, radši ne, neměl jsem v pokoji uklizeno a dost možná se tam válely kusy spodního prádla jinejch holek.

„Nepatřím k žádnýmu sesterstvu. Ale mám vlastní pokoj na Jonesově koleji,“ informovala mě, rozpačitě si skousla ret a odhalila tak řadu zadrátovanejch zubů. Myslím, že jsem v kampusu neviděl nikoho jinýho s rovnátkama, a možná proto mi tahle holka tolik uvízla v paměti. Rovnátka a dotěrný dotazy, který na nás chrlila po zápasech, zatímco jsme se rozjařeně trousili do baru, nebo sklíčeně zpátky do domu bratrstva. Ani jsem neznal celý její jméno.

„OK, tak pojedeme tam,“ usoudil jsem.

„No, není to úplně útulný prostředí. A rozhodně ne profesionální. Ale znám pizzerii, kde –“

„Hej, u tebe to bude v pohodě,“ přerušil jsem její výmluvy a zastavil u červený corvetty. Andersonový se při pohledu na moje auto rozšířily hnědý oči a vsadil bych se, že kdybych jí rukou zajel do kalhotek, zjistil bych, že už je vlhká. Podle jejího oblečku bych počítal, že jezdí nanejvýš v nějaký ojetý mazdě a tohle je její první střet s luxusním sporťákem. A taky poslední.

Zalítla nejistým pohledem někam přes parkoviště, ale pak přikejvla a obezřetně nastoupila na sedadlo spolujezdce, jako by se bála, že auto poškodí. Hodil jsem tašku do kufru a sednul si za volant. Nastavil jsem do GPSky adresu kolejí a s burácivým řevem motoru vyjel. Andersonová si žmoulala lem sukně a nervózně vyhlížela z okýnka, než se podívala na mě. „Chceš mi říct nějakou důvěrnou informaci?“ pronesla najednou poměrně pevným hlasem.

Stáhnul jsem obočí. „Cože?“

„No, chceš rozhovor do novin. Není moc obvyklý, aby sportovci chodili za novináři, že chtějí udělat rozhovor. Takže předpokládám, že máš něco, co chceš pustit do světa.“ Tak taková dedukce mě vůbec nenapadla.

„Ehm, ne… Jen jsem si říkal, že by bylo fajn lidem připomenout, že sezona co nevidět začne,“ vysvětlil jsem neurčitě a zlehka se usmál. Zatěkala očima k mý puse a zase se kousla do rtu. Sledoval jsem ten rozpačitej pohyb a představil si sebe mezi jejíma zubama. Už jenom z tý myšlenky mi zacukalo v péru a musel jsem si lehce poposednout. Toho si Andersonová nemohla všimnout, nicméně si všimla mýho pohledu, kterej fixoval její pusu, a okamžitě zrůžověla. Pak se odvrátila k okýnku. Vyplašená, nervózní holka… hmm, jak na ni?

To už jsem dojel před koleje a zaparkoval na volným místě. Všichni se na nás otáčeli a sledovali, jak jdu za zarudlou Andersonovou ke vstupu s rukama vraženejma v kapsách. Ta chudinka už teď má nálepku děvky, a to jsme ani nedošli k jejímu pokoji. I když, možná ne. Jsem známá firma, lidi věděj, jak vypadají moje obvyklý spolunocležnice, a je jim jasný, že Andersonová se jim vymyká. Třeba si ta holka přece jenom zachová důstojnost alespoň před veřejností.

Pomalu jsme vystoupali do patra a mlčky došli k jednomu z pokojů. Andersonová odemkla a vyklepaně vešla dovnitř. Zacvaknul jsem za náma dveře a na chvíli jsme se ocitli v naprostým tichu. Zběžně jsem si prohlídnul její skromnej pokojík s postelí, skříní a pracovním stolem, ale ani mě nezajímalo, jak to tu má zařízený a pečlivě uklizený.

„Ehm, takže… posaď se sem,“ vyrazila ze sebe a pokynula mi k židli. Sama sklouzla na okraj postele a vyndala si z kabelky poznámkovej blok. „Nebude ti vadit, když si rozhovor nahraju?“ zeptala se a automaticky vytáhla mobil.

„Hele, to radši ne,“ namítnul jsem a šel si sednout na otočnou židli. Nechápavě ke mně zvedla oči. „Víš, častokrát se zasekávám a přeříkávám…,“ vymluvil jsem se a opřel lokty o kolena, čímž jsem se k ní dostal blíž. Zhypnotizovaně mi hleděla do očí a pak pohledem sklouzla k mý puse. Vypadala naprosto omámeně a jako kdyby dala nevím co za polibek. Nečekal jsem tak hladkej průběh, ale nestěžoval jsem si.

„Pak bych to přepsala, ale… Dobře… Tak budu jen psát,“ zamumlala zastřeně, a když jsem se naklonil ještě blíž, ztěžka polkla. Už jsem skoro cejtil její dech na rtech, když vtom zamrkala a prudce vyskočila na nohy. „Zapomněla jsem ti nabídnout něco k pití!“ vypískla a natáhla se přese mě k rychlovarný konvici na stole. Narovnal jsem se na židli, rozhozenej sledem událostí.

Ne, že bych ji chtěl vážně políbit, líbání pro mě bylo něco intimního, co jsem nedělal s jednorázovkama, ale její ucuknutí mě štvalo.

„Co by sis dal, kafe, čaj?“ chrlila panicky a jako by si vůbec neuvědomovala, že se břichem skoro dotýká mýho hrudníku. Neodtáhnul jsem se, ale naklonil jsem hlavu, abych líp viděl na odhalenou kůži mezi knoflíkama halenky. Na hrudníku se jí látka dost napínala a odhalovala krajkovou podprdu. „Akorát mi došel cukr, sakra, a-a taky nemám… kafe, sakra,“ mluvila dál a prohledávala krabičky kolem konvice.

Rozhodnul jsem se utnout její paniku a chytil ji oběma rukama za boky. „Hej, holka, klid,“ zamumlal jsem pobaveně a uvěznil ji na místě. Ztuhla a překvapeně ke mně shlídla. Přestože stála, byla skoro ve stejný výši jako já, když jsem seděl, což se mi celkem zamlouvalo. Zlehka jsem jí sjel pravačkou po noze až po dolní okraj sukně. „Nepotřebuju nic k pití,“ zašeptal jsem a přesunul prsty na vnitřní stranu jejího stehna. „Ačkoliv mám chuť…,“ dodal jsem a lehkým tahem zamířil mezi její nohy.

„Ach, bože,“ vypískla potichu a chytla mě za ruku, abych nemohl pokračovat. „Ach, bože!“ zopakovala hlasitějc a trochu hystericky se zadívala na místo, kde mě držela. Jako by nedokázala zpracovat, že se mě dotýká. „T-tohle nemůžu,“ vyhrkla nakonec a pustila mě, jako bych ji popálil.

„Proč ne?“ zeptal jsem se se zájmem a očima klouzal po jejím těle. Neměla špatnou postavu, ani nebyla ošklivá. Měla hezkej malej nos, hranatou čelist a plný rty. Kdyby se namalovala a vyhodila ty staropanenský hadry, určitě by dost prokoukla.

Spěšně zamrkala hnědýma očima připomínajícíma tekutej med a v obličeji zase nabrala rudou barvu. „Protože… jsem s nikým dva roky nespala a ty seš zatraceně Dylan Tru Matthews!“

Polichoceně jsem se uchechtnul, ale zaměřil se na její první tvrzení. „Cože? Dva roky?“ podivil jsem se, i když jsem jí to rozhodně věřil. Se zubama zabořenejma do rtu plaše přikejvla a já se rozhodnul začít jednat. Vstal jsem, čímž jsem se ocitnul natisklej na její hrudník. „S tím by se mělo rozhodně něco udělat,“ sdělil jsem jí mručivě a povytáhnul koutek ve svůdným úsměvu.

„Ty nechodíš dlouho kolem horký kaše, co?“ zeptala se a upřela na mě oči zpoza těch debilních brejlí. Dostal jsem chuť je označkovat, takže jsem zvednul ruku a zlehka ji pohladil po tváři.

Andersonová překvapeně nasála vzduch a chtěla ode mě ustoupit, jenže stísněnej prostor jí to neumožňoval. Narazila na hranu postele a svezla se na matraci. Podíval jsem se na ni a přistoupil mezi její kolena. „Proč chodit kolem horký kaše, když je něco hned jasný?“ prohlásil jsem podmanivě a vztáhnul k ní ruku. Palcem jsem přejel po její čelisti až k nepatrně rozpůlený bradě a zamířil k tomu šťavnatýmu rtu. I přes jemnou kůži jsem cejtil hrbolky rovnátek na jejích zubech a trochu jsem znejistěl. Nebude to bolet?

„Ach, bože,“ vydechla znova a tvářila se vystrašeně.

„Mám toho nechat?“ zeptal jsem se klidně. Asi tu byla šance, že přitaká, ale dle mýho odhadu byla sakra malá. Ani se nehla. „Víš, dva roky je zatraceně dlouho a chápu, že po takový době bys asi chtěla něco spešl jako svíčky a podobný sračky, ale…“ Naklonil jsem se a zblízka se jí zadíval do očí, zatímco jsem ruku spustil mezi její nohy. „Můžu ti slíbit, že ti to udělám jako nikdo nikdy. A rozhodně na to do smrti nezapomeneš.“ Vjel jsem pod sukni a bez váhání se jí dotknul přes zvlhlý kalhotky. Okamžitě zavzdychala a zatnula nohy, ale vzhledem k tomu, že jsem stál mezi jejíma kolenama, neměla šanci je přitisknout k sobě. „Jestli jsem špatně přečetl tvoje signály, tak stačí říct stop,“ informoval jsem ji a dál ji líně hladil.

Andersonová ze sebe nevydala ani hlásku, jen se znova rozechvěle nadechla a zmámeně mrkla. Očividně se jí můj dotek moc líbil, a tak jsem pokračoval. Po chvíli jsem se narovnal a znova ji pohladil po rtu, než jsem zajel do skuliny mezi zubama. Překvapilo mě, když mě ihned vsála, ale spokojeně jsem se na ni usmál a volnou rukou si začal rozepínat džíny.

O pár nádechů pozdějc jsem stáhnul prsty a nechal jí před očima svůj naběhlej penis. Na chvíli se na něj zahleděla trochu vyděšeně, ale i roztouženě, potom se od něj odtáhla a vtiskla mi polibek na tříslo. Zopakovala to i s druhým tříslem a pak se mi nejistě podívala nahoru do očí a políbila mě na špičku. Sledoval jsem to s pootevřenou pusou a smíšenýma pocitama. Neměl jsem rád něžnosti a tohle mě vážně překvapilo, bylo to nezvykle intimní na to, že ona pro mě byla de facto cizí holka a já pro ni cizí chlap. Ale nezastavil jsem ji a dál sledoval její počínání, když mě zlehka olízla. Nejdřív špičku. Pak se odtáhla a zamyšleně se zamračila, než přejela jazykem po celý mý dýlce. Vypadala, že moc neví, co si počít, a tak jsem ji chytil za bradu a donutil otevřít pusu. Uposlechla můj němej rozkaz a já se jí pomalu zasunul mezi zuby. Milimetr po milimetru, pomalinku mě pouštěla dál. Po chvíli jsem narazil na její mandle, načež sebou vyděšeně cukla a stáhla se.

„Promiň, řiď si to sama,“ šeptnul jsem zhrublým hlasem a přestal se hejbat.

Andersonová se nejdřív zhluboka nadechla, než mě vtáhla zpátky dovnitř a rázem zase ven. Nepouštěla mě moc hluboko, sotva po špičku, ale bylo to lepší než nic. A byla… tak kurevsky pomalá a opatrná, až se mi z toho motala hlava. Její jazyk po mně kroužil a vháněl do mě vlny tepla, který se mi šířily až k palcům na nohou. Bylo to jako pomalý sladký mučení, při kterým člověk ztrácí rozum. Chtěl jsem víc, chtěl jsem to rychlejc a tvrdě, tak jak jsem to měl rád.

Shrnul jsem si její vlasy do jedný ruky a druhou ji chytil za krk, čímž jsem jí dal vědět, aby zastavila. Sám jsem se pohnul a snažil se nepřirážet moc hluboko, zatímco jsem si ustanovoval rychlejší tempo. Jeden, dva, tři přírazy… a pak jsem poznal, proč byla tak pomalá a opatrná.

„Au!“ syknul jsem, když jsem ucejtil škrábnutí kovu.

Andersonová nanovo zrudla a přikryla si pusu dlaní. „Promiň,“ vyjekla.

Rychle jsem zčeknul svoje nádobí, ale nebyla na něm žádná krev, žádnej šílenej šrám. „To je v pohodě,“ ujistil jsem ji a odstrčil jí dlaň z pusy, abych se mohl vrátit do tepla. Zase jsem to nechal na ní, ale pobídnul jsem ji, aby do toho zapojila i ruku, takže už to nebyla taková tortura.

Kupodivu jsem si kuřbu užíval, i když byla tak jiná, než na co jsem byl zvyklej. Vlastně se mi to moc líbilo a poměrně rychle jsem se dostal do cílový rovinky. Jenže v tu chvíli mi začal zvonit mobil v kapse.

„Sakra,“ zaklel jsem a vylovil ho, zatímco Andersonová přerušila činnost a tázavě se na mě zahleděla. „Pokračuj,“ vyzval jsem ji. Pak jsem si přečetl, že mi volá Turner, a na chvíli bojoval s nutkáním mu to típnout. Jenže to se bratrům nedělá. Ale než jsem mu to vzal, využil jsem mobilu v ruce k pořízení rychlý fotky. Nebyl jsem si jistej, jestli tenhle důkaz potřebuju, s klukama jsme se na ničem nedohodli, ale jistota je jistota. Fotka byla tmavá a rozmazaná, ale Andersonová na ní byla dost dobře poznat, stejně jako to, co právě dělala, takže jsem vypnul foťák a konečně přijal hovor. „Co je?“

„Brácho, máme tu průser, musíš nám pomoct.“

„Zrovna tu mám něco rozdělanýho, nepočká to?“ zabručel jsem naštvaně.

„Jde o Anthonyho a… do prdele.“ Po týhle informaci mi ztuhla krev v žilách a chuť na rty a jazyk Andersonový mě rychle přešla. „Přijeď.“

Položil jsem mobil a jemně se Andersonový vymanil. „Budeme to muset nechat na jindy, bejby,“ oznámil jsem jí a chvatně se nasoukal zpátky do kalhot.

Vypálil jsem z pokoje dřív, než stihla jakkoliv zareagovat. Bylo mi u prdele, že jsem ji tam tak nechal a ani to nedotáhnul do konce. Anthony byl přednější.

Když jsem před kolejema skákal do auta, srdce mi začalo splašeně tlouct při představách, že nebudu dost rychlej. Potlačil jsem tyhle myšlenky a přišlápnul plyn. Ať si klidně dostanu všechny pokuty na světě, jen když budu co nejdřív v domě.

3

LANA

Co se to stalo? Co se to sakra stalo?!

Už když jsem se sMatthewsem setkala před hřištěm, tak jsem cítila tu těžkou sexuální energii mezi námi. To, jak mě sjížděl línými pohledy, jak si párkrát oblízl plné rty arukou si projel hnědé vlasy… Uff, zasáhlo mě to. Ale nečekala jsem, že to bude mít takovýhle průběh.

Ještě při cestě do mého pokoje jsem byla připravená odolávat, ale veškeré moje zábrany se rozsypaly ve chvíli, kdy se mě dotknul.

Pak jsem vhlavě slyšela jen Sammyin hlas, který mě nabádal, abych si užila, zatímco jsem před sebou měla nejvíc sexy kluka na planetě. Všechno na něm mě přitahovalo. Tmavé oči, ucho plné náušnic, dvoudenní strniště na ostře řezané čelisti aten rozcuch… sakra, ten rozcuch! Ach, ajeho dotek… dotek těch velkých mužných rukou svystouplými žílami adlouhými prsty…

Přišla jsem si trochu hloupě za to, jak neohrabaná jsem byla, ale nakonec… tohle jsem dělala poprvé. On však vypadal, že se mu to líbí. Ihned jsem si vybavila jeho vzrušený pohled zpod přivřených víček aslabý flirtovní úšklebek. Ato, jak se mu zajiskřilo vočích, když slyšel, jak dlouho jsem to nedělala. Jako by to pro něj byla výzva. Bože. Vtu chvíli bych mu dala cokoliv. Cokoliv. Sakra, kdybych byla panna, bez mrknutí oka bych mu své panenství naservírovala na stříbrném podnose, aještě mu pak poděkovala.

Jenže on vypadnul dřív, než jsem to stihla pořádně zaznamenat.

Seděla jsem na posteli dobrých dvacet minut po jeho odchodu azpracovávala, co se stalo. Musela jsem se několikrát zhluboka nadechnout aříct si, co by na mém místě udělala Sammy. Došla jsem kzávěru, že ta by se tím určitě nezaobírala anenechala by nejistoty, aby jí zkazily zážitek. Protože, do prdele! Měla jsem vpuse nádobí Dylana Tru Matthewse! Chtěl mě. Mě! Lanu Jessicu Andersonovou, která skoro dva roky neměla žádného kluka akterá doteď byla zahrabaná pod haldou studijních skript.

Kruci, měla jsem pocit, že mi hoří obličej. Donutila jsem se radši zase koncentrovat auvědomit si, co se děje teď, když můj pokoj ležel vtichu, zatímco jsem mezi nohama měla stále vlhko avhrudníku frustrující pocit zopuštění. Kéž by tu Dylan zůstal celou noc… Jenže on odešel. Proč? Počkat.

Spěšně jsem vyhrabala zkabelky mobil avyskočila na nohy. Zatímco jsem mířila ke dveřím, uvědomila jsem si, že na sobě pořád mám sako ivšechny ostatní kusy oblečení, ale že jsem bez auta.

Naštěstí to Kirk zvednul po druhém zazvonění. „Čau Lani, to už seš hotová?“ zeptal se překvapeně.

Protočila jsem oči apolkla frustraci. Ne, hotová jsem teda fakt nebyla, ale to muselo počkat. „Kirku, něco se stalo vAlfě Omeze, Matthews ten rozhovor zrušil.“

„Ouu… myslíš, že je to vážný?“

„Je to vážný, naber mě před kolejí, prosím,“ vyhrkla jsem avyběhla na ulici.

„Jsem tam za pět minut.“

Když Kirk po chvíli přijel, nečekala jsem askočila mu do auta. Bez váhání jsme zamířili kdomu bratrstva azačali se dohadovat, oco asi jde. „Byl docela vyplašenej,“ sdělila jsem Kirkovi. „Myslíš, že jsou vnějakým průseru?“

„Jako že třeba policajti sebrali Lefevrea za drogy? Kéž by.“

„Jenže to by asi počkalo pět minut, ne? Matthews vypadnul fakt rychle.“

Kirk stáhnul obočí. „Jako uprostřed věty?“

Znejistěla jsem aprovinile sklopila oči ke svým propleteným prstům. „Spíš uprostřed orálu,“ pípla jsem potichu apřiplácla si ruce přes obličej.

„Kecáš!“ vyjeknul Kirk anadšeně se na mě otočil. „Měla jsi vpuse Matthewsovo péro? Bože, pověz mi všechno!“

Kriticky jsem se na něj zadívala. „Abys to mohl vydat ve svojí rubrice ‚Kdo ským aza kolik‘? Zapomeň.“

Kirk si dramaticky položil ruku na srdce. „Takovou rubriku nemám! Avíš, že osvejch kámoškách bych nikdy nepsal. No tak, nestyď se avyprávěj. Jsem si jistej, že to toužíš někomu vyklopit!“

Spovzdechem jsem se usmála. Měl pravdu, dva roky jsem byla nedotčená, ale teď jako by se ve mně něco probudilo aměla jsem takovou tu teenagerovskou potřebu si otom sněkým popovídat. „No, jeli jsme ke mně na pokoj akrozhovoru se vůbec nedostali. Prakticky ihned po mně vyjel a… sakra, má fakt velký péro.“

Kirk se potutelně zasmál. „Aco jeho sexy břišáky? Avážně má tetování na zadku?“

„Ehm… to jsem neviděla. Ani jedno,“ přiznala jsem.

„Byl oblečenej, nebo jste si hráli na Padesát odstínů azavázal ti oči?“ podivil se Kirk.

„Bohužel to první,“ sdělila jsem mu azmučeně si přitiskla dlaň kčelu. „Celý se to seběhlo hrozně rychle ataky to rychle skončilo. Teď toho trochu lituju, jako bych vtu chvíli vůbec nepoužívala mozek.“

Kirk pohodil rameny. „Vždyť to je vpohodě, ne? Nemusíš pořád používat mozek. Rozhodně ne ujednorázovýho sexu.“

„Myslíš, že šlo ojednorázovku?“ zeptala jsem se naivně. Byla to blbost, jasně že šlo! Kirk se na mě jen výmluvně podíval, čímž mi to potvrdil. „Chci tím říct… proč já? Je to divný, takhle to vypadá, že si se mnou ten rozhovor naplánoval jenom proto, aby mě dostal do postele, ale to je přece blbost.“

„Proč myslíš?“

„Protože člověk, kterej může každej den mít kteroukoliv sexy holku, přece nepůjde za mnou. Nikdy se mnou ani nepromluvil,“ postěžovala jsem si.

Kirk mi před očima zvednul ukazováček. „Tak hele, za prvý, ty seš sexy,“ spustil apak sjel očima můj šedý kostýmek. „Teda… umíš bejt sexy. Ale to je fuk, jen si myslím, že to moc pitváš. Jako chlap bych spíš řekl, že mu vážně šlo oten rozhovor, jenomže pak uviděl tvoje brejle avzpomněl si na učitelku, do který byl udělanej na střední. Arozhodnul se si skrz tebe splnit mladistvou fantazii.“

„Takže při tom myslel na jinou? To je snad ještě horší, než kdyby si to naplánoval,“ zabručela jsem, ale Kirk se tomu jen vesele zasmál.

To už jsme dojeli kvelkému domu bratrstva svysokými bílými sloupy apečlivě zastřiženými keři, kde to ale vypadalo naprosto poklidně. Žádná policie, žádný rozruch. Že bych se spletla?

Vystoupili jsme zauta achvíli jen stáli amlčky sledovali dům. „Hmm, nezdá se, že by se tu odehrávalo nějaký drama,“ konstatoval Kirk asnakloněnou hlavou skenoval okna domu. „Je tu klídeček aticho.“

Kirk za mnou zmateně vystřelil. „Počkej, co chceš dělat?“

„Věděli jsme, že se to může stát.“