Sestře Ireně, která tomu všemu rozumí… 

© Jaroslava Jendrisková, 2024 

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2024 

Illustrations © Míla Doležalová, 2024 

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2024 

Digitální formáty: drusala.cz 

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2024 

ISBN 978-80-7475-491-3 (ePUB) 

ISBN 978-80-7475-492-0 (Mobi) 

ISBN 978-80-7475-493-7 (pdf) 

Oči se otvírají… 

MOTTO: Když je nám 14 nebo 15, tak si asi píšeme jen takovej deník, ne? My přece ještě ničemu nemůžeme rozumět… 

Celý ten rok 1968 byl od začátku nějaký divný… Jiný než rok 1967, kdy pomalu z tranzistoráku začaly znít i jiné hlasy než hlasy idolů našich rodičů, těch jejich Cortézů, Vašíčků, Hálů, Chladilů, Yvettek Simonových a v lepším případě Káji Gota. A v našich uších a myslích se pomalu ale jistě usídlovala jména jako Neckář, Vondráčková, Kubišová, Přenosilová a další… Ale už tam nezpívají jen zpěváci, ale skupiny, termín do té doby neznámý…

Hudba nás baví všechny, v naší třídě i v béčku, hubený kluky s náznakem vousů a snahou o nechání si delších vlasů, než to táta stopne, a nás holky – buď oplácané, u kterých už klepe ženství na pomyslné dveře, nebo vytáhlé a hubené jako vyžlata nebo drobounké jako o tři třídy níž, které všechny sice na rozdíl od kluků mohou mít vlasy delší, ale na ty krátký sukně, na ty pozor!

Hudební výchova jako předmět ve škole je ovšem drastická, nejenže je nudná a nereflektuje současné trendy, to by bylo to nejmenší. Učitel zpěvu soudruh Míka ale běžně bije děti, zejména holky, a to tak brutálně, až jedna zůstane ležet v bezvědomí, a pak se to snad nějak řeší… Nedozvíme se jak, ze školy ho ovšem nevyhodí… „Vždyť se ta holka přece probrala…“ Takže není divu, že se na školních chodbách ani před školou nezpívá…

Ale já muziku miluju!

Dvakrát týdně poslouchám Houpačku, kde se kromě výše uvedených jmen nových zpěváků vyskytují písně, které se jinde nehrají. Miluju to tak, že bych vraždila, kdyby mi to někdo upřel. Jasně, to jsem přehnala, to se říká až dnes, v amerických filmech. Nevraždila bych. Ale tehdy jsem udělala všechno proto, abych to mohla poslouchat.

A tak u Kryla brečím a opakuji si, že Byl hrozný tento stát, když musel jsi se dívat, jak zakázali psát a zakázali zpívat a že Písek je bílý jak paže Daniely. O názoru brněnské skupiny Synkopy 61, že Válka je vůl, rozhodně nepochybuji. Na závěr kvílím s Ulrychovými Nechoď do kláštera a Kahovcova Poprava blond holky mě dorazí. Spát jdu pak velmi opatrně s Petrem Novákem, neboť vítězí jen ten, kdo Bude chodit po špičkách… Hudba i texty těch písní si mě berou prudce, bez varování, spíše to cítím než tomu rozumím, ale vnímám tu sílu… sílu nových myšlenek, silných emocí, a tuším, že je to všechno jiné, současné a moje a naše a tady a teď…

Proto se trochu divím, že se mnou tu mou vášeň spolužáci sedmáci až tak úplně nesdílejí, poslouchají sice hudbu, ale tak nějak vlažně a spoustu věcí neznají. Ale než se nadějeme, je tady rok 1968, a s ním se dostaví ON, o rok starší, a sdílí se mnou úplně všechno.

Takže spolu chodíme, posloucháme jeho tranzistorák, s radostí zjišťujeme, že to, co dříve bylo k slyšení jen na Houpačce, nyní hrají občas i jinde, perfektní je pořad pozor, zákruta, kde se pod kapotou motoristického pořadu skrývají skvělé hity našich milovaných skupin.

Jmenuje se zcela neromanticky Honza a čeká na mě u školy, za školou, pod školou, pod tunelem u „Himmlerovky“, pod tunelem u kina, čeká na mě všude, vynoří se nečekaně, kamkoliv se hnu…

Říká mi „Královničko“ a „Vaše Veličenstvo“, skáče kolem mě, klesá na kolena, hraje si na pohádku, na D’Artagnana… co já vím… Je vysoký, o víc než o hlavu větší než já, hubený, a má tak široká ramena a miniaturní zadek, že vypadá jak z komiksu. Lesklé, černé, dlouhé, kudrnaté vlasy mu padají přes husté obočí do temných hnědých očí, se žlutými odlesky jak u šelmy, orámovaných dlouhými řasami, o kterých se mně i ostatním holkám může jen zdát, a když se usměje, což je málokdy, celý se promění z ďábla na anděla. Asi toto je ten okamžik, ten bod přitažlivosti, kterému už neodolá ani ta, která nezabrala na výše uvedené.

Varují mě před ním, že je nebezpečně hezký, že už měl všechny holky ze školy, a že umí být zlý! Bože, jak jsou všichni hloupí! On přece není zlý, jen se tak bojí, bojí se světa, kde je nechán napospas jen s matkou, bez otce, bez peněz, jen s tím svým nápadným vzhledem, kvůli kterému o něm sice sní všechny holky, ale který mu nezajistí přijetí na vysněný obor, když mu tak zoufale nejde čeština a ani v ostatních předmětech to není žádná sláva.

Ale od toho jsem tady já! Učíme se spolu skoro každý den, trápím ho diktáty a rozbory a je to marné, je to marné, je to marné. Nechce, abych „si hrála na učitelku“, hádáme se kvůli tomu – někdy. Ale chodíme spolu! Po městě, do kina, kolem Labe… a jsme vidět! Začali nás řešit ve škole, že prý není přípustné, aby se žáci deváté a osmé třídy takto za ruce vodili a spolu chodili. A asi už vůbec ne žáci, co vyhlížejí tak nápadně jako my dva. On byl na jejich vkus moc krásný, vysoký a tmavý a já zas ta hezoučká plavovlasá „královnička“.

Učitelský sbor se rozdělil na dva tábory – pro nás a proti nám. Tábor pro nás vedla krásná a mladá dějepisářka, manželka zlého učitele zpěvu. Zvedla vlajku romantiky – co nebylo dopřáno jí, přála nám – a… vyhrála. Nechali nás být, problém vyšuměl, jen učitel na pracovní výchovu mi tehdy řekl jen tak na chodbě (dodnes si pamatuji tu mou zelenou manšestrovou sukni s páskem z kovových kroužků a tu jeho šedou tvář) pro mě v tu chvíli nepochopitelnou věc: „Proč ti to má někdo zakazovat, vždyť ty na to přijdeš sama, ty jsi někde jinde, ty máš na víc.“ Nechápala jsem to, ale nikdy jsem na to nezapomněla.

V roce 1968 také přijela na návštěvu domů má krásná, o deset let starší pražská sestra a „přivezla mi Angeliku“. Má sestra nebyla vždy pražská, nicméně krásná byla vždy. S mou krásnou pražskou sestrou jsem už v raném mládí učinila zkušenost, že pokud někoho miluješ, tak nezávidíš, ale uděláš vše proto, aby ses idolu alespoň přiblížila. Takže já jí dodnes nezávidím ty krásnější rysy obličeje, než mám já, naopak mě těší, když ona se líbí. Vzpomínám si ovšem, že náš společný bratr v té době sestru často trápil výroky typu: „Ty, ségra, vypadáš jak žena Tshombeho.“ (Což byl v té době odsuzovaný konžský státník.) To ovšem asi neznamená, že si nebyl vědom jejich půvabů, spíš to bylo takové škádlení mezi věkově si blízkými sourozenci. Já jsem to ovšem nechápala a zlobila jsem se, že jí nespravedlivě ubližuje…

Na naše společné mládí (její mládí) a dětství (moje dětství) mám ty nejkrásnější vzpomínky. Vzpomínky na to, jak jsme nesly babičce a dědovi kapra a dávaly mu v potoce napít, a on nám uplaval, vzpomínku na to, jak mě přes zákaz rodičů na tandemu vezla od babičky domů z prudkého kopce, a já se zalykala nadšením, ale i vzpomínku na to, jak mě vyhodila z baráku, abych ji neotravovala a ona si mohla v klidu číst, a já mokla venku na zahradě a vlastně mně to vůbec nevadilo. Občas mě taky samozřejmě zmlátila, ale to já jsem brala jako samozřejmost – úděl mladší sestry.