BYLO

NEBYLO

ONCE THERE WAS

Czech language copyright © 2024 by Euromedia Group, a. s.

Original English language edition copyright

Text © 2023 by Kiyash Monsef

Jacket illustration © Angelo Rinaldi

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Olga Bártová, 2024

ISBN 978-80-284-0313-3

Obsah

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- poděkování

Věnováno Jane McGonigalové

1. KAPITOLA

DÍVKA, KTERÁ ZACHRÁNILA JEDNOROŽCE

Bylo nebylo.

Kdysi dávno, kdesi mezi pohořím Alborz a Kaspickým mořem, šla jedna dívka do lesa na houby.

Předchozí den pršelo. Zem byla měkká a vlhká a vzduch byl cítit hlínou a mechem. Ten den byl ke sběru hub jako stvořený a dívka už měla skoro plný košík chorošů a korálovců ježatých, když vtom v dálce mezi stromy zaslechla nějaký zvuk. Jako by tam nějaké zvíře zařvalo bolestí.

V lese žili levharti, šakali a medvědi. Jenže dívka nesnesla pomyšlení, že nějaké zvíře trpí. Chtěla mu pomoct a pustila se tedy směrem, odkud se zvuky ozývaly. Jejich původce našla v hlubokém lese na mýtině u cesty.

Do pasti se tam za nohu chytil jednorožec, krvácel. Byl vyděšený a obrovský a velmi rozrušený. Dívka takové zvíře ještě neviděla, ale okamžitě poznala, že je velice vzácné. A také jí došlo, že jakmile se k pasti vrátí lovec, bude po jednorožci. Proto překonala strach a co nejjemněji a nejopatrněji se ke zvířeti přiblížila. Na uklidněnou mu nabídla několik nasbíraných hub. A když měla dojem, že jí od něj nehrozí nebezpečí, sehnula se a rozevřela past.

Zvíře jako by náhle svýma dlouhýma nohama a ostrým, záludným rohem zaplnilo celou mýtinu. Dívka stála jako přimražená, ohromením a strachy se ani nehnula. Jednorožec se na svou zachránkyni dlouho díval. Pak k ní na zraněné noze obezřetně vykročil, sklonil mohutnou hlavu a zabodl jí roh do hrudníku, přímo nad srdce.

Dívka padla na zem. Kousíček rohu se odlomil a zůstal jí v těle. Jednorožec ji ještě chvíli pozoroval, pak se otočil a odkulhal do lesa. Dalších sto let ho nikdo neviděl.

Vyděšená, zakrvácená dívka se z posledních sil dopotácela zpátky do vesnice na kraji lesa. Tam se zhroutila a museli ji odnést do postele. Strávila v ní spoustu dní. Zpočátku nikdo nevěřil, že přežije. Nicméně druhý den přestala krvácet. A po třech dnech začala bolest ustupovat. Rána se pomalu zmenšovala, až z ní zbyla jen jizva ve tvaru půlměsíce přímo nad srdcem a kousíček rohu uvízlý mezi žebry.

Čas plynul a dívka dospěla. Vdala se a narodily se jí děti. Některé měly nad srdcem mateřské znaménko ve tvaru půlměsíce. Měly ho i některé jejich děti a vnoučata a tak pořád dál. Potomci té dívky prý žijí ještě dnes – ačkoliv to nikdo nemůže vědět jistě – a několik jich má znaménko v místě, kde se jí jednorožec kdysi dotkl.

A říká se, že možná, ale opravdu jen možná, mají stále v těle i kousíček jednorožce.

2. KAPITOLA

PRÁCE S VELKÝM P

Na recepci jsem vůbec být neměla.

Veterinární klinika není nic pro netrpělivé jedince a já jsem byla naštvaná na všechno a na všechny na světě. Jenže Dominik potřeboval pauzu na oběd, všichni technici měli fůru práce a Marjan, svět se nepřestane točit jen kvůli tomu, jak nám je, jak by řekl můj táta. Úloha vlídné tváře naší kliniky tudíž připadla mně. Takže jsem se modlila, aby telefon nezazvonil, hala zůstala následující půlhodinu prázdná a já se mohla v klidu zlobit na celý svět.

Nejvíc mě štvaly dvě věci. Tou první byla sama klinika. Veterinární klinika West Berkeley totiž už tři týdny patřila mně. Rozhodně jsem se o ni neprosila a první týden ve druháku na střední škole nebyl zrovna nejvhodnější okamžik, abych se zničehonic stala majitelkou zadlužené veterinární kliniky. Kromě školy, domácích úkolů a toho, co se dalo považovat za společenský život, jsem teď měla na starost výplaty, nájem, inkaso, pojištění a spoustu dalších povinností, o které jsem nestála. Včetně vysedávání na recepci, aby Dominik mohl na oběd.

A pak to, jak jsem ke klinice přišla.

Patřila mému tátovi. Byl veterinář a klinika byla jeho, co jsem pamatovala. Tátové normálně nepředávají podniky dospívajícím dcerám. Jenže můj táta rozhodně nebyl normální. A navíc neměl na vybranou.

Policajti si nebyli jistí, jak vlastně zemřel. Žádná vražedná zbraň se nenašla, ale nikdo si nedokázal představit, že by tohle někdo zvládl pouhýma rukama. Zaslechla jsem, jak jeden z prvních policajtů na místě činu prohlásil, že to vypadá, jako by tátu přejel náklaďák. Jenže ani to nevysvětlovalo ty popáleniny.

Neměli žádné podezřelé. Nenašly se otisky prstů ani bot. Žádná DNA, žádné vzorky vlasů, šupinky kůže ani nic jiného, co vídáme v televizních seriálech. Nic nebylo ani na záznamech z bezpečnostních kamer. Nikoho nenapadl žádný představitelný motiv. Z domu nic nezmizelo. Vzhůru nohama byl jen pokoj, v němž táta zemřel.

Takže tohle byla ta druhá věc, která mě štvala.

Na klinice jsem se zdržovala celý poslední týden. Většinou jsem pobývala v tátově staré kanceláři, byla tichá a malá a já se v ní cítila bezpečně. Nebo jsem se ochomítala na zákrokovém sále, kde jsem mohla zmizet za rouškou a za úkol jsem měla hladit a uklidňovat zvířata. Ve vstupní hale s recepcí jsem si připadala moc na ráně. Jako štěně ve výloze zverimexu, jen s tím rozdílem, že jsem nebyla štěně, ale rozzuřená lvice.

Jenže nikdo jiný to za Dominika vzít nemohl, tak jsem se usadila na jeho židli, zaryla nehty do dlaní, abych přišla na jiné myšlenky, a říkala si, že to bude dobré – sice ne v pohodě, to ani náhodou – ale dobré, teda pokud nebudu muset s nikým mluvit.

Přesně tohle jsem si říkala, když se otevřely dveře.

Ta žena si to bez váhání namířila přímo k recepčnímu pultu jako tepelně naváděná raketa s namalovaným veselým obličejem. Odhadovala jsem, že jí je lehce přes dvacet. Hnědé vlasy, brýle s tenkými kovovými obroučkami a hnědé oči, které se na mě upřeně dívaly. Díky jejímu úsměvu jsem si připadala tak trochu jako její kamarádka a trochu jako kořist.

Neměla s sebou žádné zvíře. To na veterině nikdy nevěstí nic dobrého.

„Ty jsi určitě Marjan,“ prohlásila. „Moc mě mrzí, co se stalo tvému tátovi.“

A věděla, jak se jmenuju. Tím hůř.

„Kdo jste?“ řekla jsem tónem ostrým jako nůž, ale ona se dál neochvějně usmívala.

„Ještě jsme neměly příležitost se poznat,“ poznamenala.

„Dlužil vám peníze?“ zeptala jsem se. „Tak to se budete muset obrátit na jeho účetního, ale garantuju vám, že…“

Odbyla moji otázku mávnutím ruky, pak sáhla do plátěné tašky, vyndala vizitku a položila ji přede mě na recepční pult. Nebylo na ní nic napsané, jen vyražený bronzový znak – čajová konvice s jakýmsi hadem stočeným uvnitř. Čekala jsem na vysvětlení, co to je, ale pak jsem se dovtípila, že ona čeká, jestli znak poznám.

„Ne?“ řekla nakonec. Zavrtěla jsem hlavou. Znovu se usmála, tentokrát smutně. „Takže ti o tom neřekl. Mohly bychom si někde promluvit?“

„O čem?“ zajímalo mě.

„O spoustě věcí,“ odpověděla. „O tvém tátovi.

O tom, co se stalo.“ Odmlčela se. „O práci s velkým P. “

O práci s velkým P.

Pronesla ta slova takovým tónem, že jsem na hrudi pocítila neznámé teplo. Možná to byl jen ještě silnější vztek – uleželý, dlouho potlačovaný. Nebo to možná bylo něco jiného. Třeba zvědavost.

Možná to byla naděje.

Když tátovi začal vyzvánět telefon, občas jsem to vzala já. Nesnášel to.

„Dovolal jsem se Jimovi Dastánímu?“ zeptal se volající a mě to pokaždé zarazilo. Táta se jmenoval Džamšíd. Jméno „Jim“ jsem považovala za obzvlášť zoufalý projev kapitulace před americkou kulturou, protože kromě toho, že bylo beznadějně obyčejné, k tátovi vůbec nepasovalo. Táta prostě žádný „Jim“ nebyl.

Dala jsem si záležet, aby volající slyšel „TATÍÍÍ! To je pro TEBEEE!“ v domnění, že tohle je ten nejméně profesionální první dojem, jaký lze na klienta udělat. To už se táta hnal dolů, bral schody po dvou. Když byl naštvaný, tvářil se tak trochu, jako by se usmíval, ovšem kdyby úsměv mohl bolet. Musím to však uvést na pravou míru: táta při spoustě činností vypadal, jako že má bolesti – když jedl, když se smál, když spal. Nejspíš proto se jim nevěnoval tak často, jak by měl.

Vytrhl mi telefon z ruky a přísně se na mě podíval, jako že mám průšvih. Ale nikdy jsem ho neměla. Co by asi tak udělal? Dal mi domácí vězení? Nemůžete dát někomu domácí vězení a pak nebýt doma a nedohlížet, jestli ho dotyčná osoba dodržuje.

Beze slova si odnesl telefon do pokoje. Zavřel dveře, a i když jsem k nim tiskla ucho sebevíc, slyšela jsem jen mumlání.

Takový telefonát nikdy netrval dlouho. Jakmile skončil, táta otevřel dveře, podal mi telefon a už se nezlobil ani nebyl naštvaný. V duchu už balil, už odjížděl, už mířil na letiště nebo na nádraží nebo kam se to sakra chystal.

„Tak kam jedeš tentokrát?“ vyzvídala jsem, když jsem se chtěla chovat víc jako ještě větší fracek.

Když mi přálo štěstí, odpověděl třeba „do tepla“ nebo „do jednoho ospalého městečka“. Víc jsem se nedozvěděla. Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli to říká mně, nebo sobě, aby si nezapomněl vzít vhodné oblečení. A někdy mi začal věnovat pozornost, až když měl sbaleno.

Náš rituál, ten skutečný, se odehrál u dveří. Táta se zastavil na prahu, jako by si právě na něco vzpomněl, a otočil se. Já jsem vždycky čekala právě na tuhle chvíli.

„Marjan,“ řekl mi pokaždé, „všechno máš v –“

„Já vím.“ Nebylo třeba to rozebírat – kreditní karta v šuplíku v kuchyni, hotovost v obálce vedle dřezu. Nouzová telefonní čísla – hasiči, policie – nalepená vedle vizitky taxislužby a čísla na pizzerii s rozvozem. Všechno bylo tam, kde vždycky.

Pak následoval slib. „Brzy se vrátím.“

„Brzy“ někdy znamenalo den, jindy týden. To se ukázalo až po jeho návratu.

Pokaždé pak položil tašku na zem a objal mě. Myslím, že když jsem byla menší, taky jsem ho objala. Už si to moc nepamatuju. Několik vteřin mě držel a pak se omluvil.

„Nezlob se. Jednou –“

Jasně. Jednou to bude dávat smysl.

Dřív jsem si myslela, že takové klienty mají všichni veterináři. Po mámině smrti mi začalo docházet, jak je to divné. Zlobila jsem se na tátu, že odjíždí. Později jsem začala být zlá. Obviňovala jsem ho ze všeho možného. Že pašuje drogy. Že je špion. Že má na opačném konci země druhou rodinu. Nebo že já jsem jeho tajné dítě.

„Ti lidi ode mě potřebují pomoct,“ říkával. A já mu věřila, protože mu nikdy na ničem nezáleželo víc než na práci.

„Mám tě moc rád.“

Nikdy jsem nevěděla, jak to vlastně myslí. Protože to říkal, když odjížděl.

Pak se na mě naposledy podíval. Připadala jsem si jako zvíře na stole na operačním sále, jako by pátral po nádoru, infekci nebo červu v mém oku. A pak ten slabý poraženecký povzdech, jako by nebylo v jeho silách napravit to, co vidí.

Takhle mě opouštěl od mých deseti let – nechal mě samotnou a já si pokaždé říkala, co je na mně špatně.

A nakonec mě opustil navždy.

Tohle byla práce s velkým P.

Ukecala jsem doktorku Paulsonovou, ať na pár minut pošle na recepci svoji techničku. Pak jsem tu ženu odvedla do tátovy kanceláře a zavřela dveře.

Kancelář nebyla na schůzky zrovna ideální. Byla to stísněná místnost s moc velkým stolem. Dva lidi se tam pohodlně vešli, tedy pokud se jeden usadil na zem, což jsem obvykle dělala já, když táta ještě žil. Jenže tohle nebyl ten typ schůzky, takže jsme se obě chvíli motaly u stolu a přesouvaly židle, abychom na sebe viděly a nebyly namáčknuté na zeď nebo police s knihami. Měla jsem takový zvláštní pocit, že táta stojí mezi námi, neohrabaně se otáčí a celé nám to ztěžuje. Ale to samozřejmě nebylo možné.

Nakonec jsme vymyslely, jak se usadit, aniž bychom do sebe šťouchaly koleny. Žena položila ruku na stůl, dlaní nahoru, a usmála se na mě.

„Ukázala bys mi ruku?“ zeptala se.

Netuším, jak jsem si vysvětlila, k čemu moji ruku potřebuje, ale ona to řekla tak sebejistě, že jsem jí vložila ruku do její, dlaní vzhůru. Než jsem stačila cokoliv říct, zapíchla mi do špičky ukazováčku jehlu a vymáčkla rudou perličku krve.

„Jau!“ vykřikla jsem. „Co to sakra děláte?“

Teprve když jsem se pokusila ruku odtáhnout, jsem si uvědomila, jak pevně mě drží.

„Vteřinku,“ chlácholila mě. „Žádný strach.“

Opatrně krev setřela tenkým proužkem papíru a pak ho položila na stůl mezi nás. Dívala jsem se, jak se krev po papírku rozlézá, a ona moji ruku pustila.

„Říká ti něco pojem ‚hyrkánský rod‘?“ zeptala se.

„Ehm, říká vám něco, že se nejdřív máte zeptat, než někoho bodnete něčím ostrým? Co to bylo?“

„Sterilní jehla,“ odpověděla. „Přísahám.“

Zvedla testovací proužek a podržela ho proti světlu. Nemohla jsem to tvrdit jistě, ale přišlo mi, že v místech s krví vykvétá vzor. Žena se pro sebe usmála, úlevně a spokojeně.

„Promiň,“ poznamenala. „Už se to nestane. Ale zpátky k hyrkánskému rodu. Říká ti to něco?“

Hyrkánský rod mi nic neříkal.

„V tom případě budu předpokládat, že o ničem nemáš ani ponětí,“ spustila, „a že to, co ti teď povím, pro tebe bude překvapení.“

Otevřela tašku, vyndala hnědou obálku a postrčila ji přes stůl ke mně.

„Musíš se vypravit do Anglie,“ prohlásila. „Dnes večer.“

„Cože?“ zarazila jsem se.

„Všechno je zaplacené,“ vykládala dál. „Je to tady v té obálce. Měli letenku jen do první třídy. Ale říkala jsem si, že se nebudeš zlobit.“

„To má být vtip?“ Ta žena ovšem nevypadala, že by si dělala legraci. „Kdo jste? Co je to ten hyrkánský rod?“

Na moje otázky nereagovala. „Na letišti tě vyzvedne jistý Simon Stoddard a odveze tě na zámeček v Midlands. Zatím všechno jasné?“

„To si pište,“ odpověděla jsem. „Poletím na druhý konec světa a tam mě cizí chlápek zaveze na místo, o kterém jsem v životě neslyšela. A dál?“

„Pak se setkáš s gryfem,“ pokračovala. „Je nemocný. Pomůžeš mu.“

„S gryfem,“ zopakovala jsem. „Jako se psem? Bruselským grifonkem? Vidíte přece, že nejsem veterinářka. Je mi patnáct.“

„To vím,“ poznamenala. „A gryf má do psa daleko.“

Zkoumavě jsem si prohlížela její obličej a hledala náznak, že se jedná o důmyslný vtípek, ale ona se na mě jen zpola skrytě usmála, a ten úsměv jako by měla přilepený. Nakonec jsem vzala obálku a otevřela ji. Uvnitř byla letenka – do první třídy, přesně jak říkala – a štos anglických bankovek barevných jako bonbony. Všechno to vypadalo dost opravdově.

„Gryf,“ řekla jsem ještě jednou. „Co si mám asi tak počít s gryfem?“

„Seznámit se s ním, prohlédnout ho a doporučit postup,“ odpověděla. „To je celé. A pak se zas vrátíš.“

„Doporučit postup?“

„Uvidíš,“ uklidňovala mě.

„Kdo jste?“ vyzvídala jsem. „O co tady jde?“

Sundala si brýle a odložila je na stůl.

„Jde o práci,“ odpověděla.

„Proč bych vám měla věřit?“ namítla jsem. „Proč bych měla věřit čemukoliv z toho, co jste mi navykládala?“

„Protože když mi budeš věřit, mohla bych ti pomoct zjistit, kdo zabil tvého tátu.“

Ještě před chvílí se tvářila rozverně, ale teď najednou zvážněla.

„Nevím, kdo to udělal,“ odpověděla na otázku, kterou jí zřejmě pokládaly moje oči. „Ale ráda bych to zjistila. Chci ti pomoct. Chceme ti pomoct.“

„Kdo je to my?“

Poposedla si na židli víc dopředu a položila ruce na stůl. „Zmínil se ti táta někdy o Ithace?“

„O Ithace?“

„Chápu, že je to teď pro tebe těžké. A chápu, že máš spoustu otázek. Ale takhle to je lepší. Můžeme to probrat, až se vrátíš.“

„Kdo říká, že někam pojedu? Mám kliniku. Mám školu.“

„Jistěže,“ opáčila. Zvedla se k odchodu, a nebýt stísněné místnosti, působilo by to dramaticky. Pokynula hlavou na obálku, jejíž obsah ležel rozprostřený přede mnou na stole. „Radši si ji nech, kdyby sis to náhodou rozmyslela.“

Pak se otočila a vyšla ze dveří.

Kliniku jsem právně vzato opravdu měla. Byla jsem si ovšem jistá, že za pár měsíců zkrachuje. Když jsem se podívala do účetnictví, za nic na světě jsem nedokázala pochopit, jak vůbec někdy mohla fungovat. Poslední dva roky ji neochvějně řídil Dominik, ale dokonce i on už mi začínal připomínat starého psa z útulku, který se vzdal veškeré naděje, že se ho někdy někdo ujme.

No a škola. Tam jsem nebyla od tátovy smrti. A zpátky jsem se rozhodně netěšila. Nestála jsem o to, aby na mě spolužáci civěli a nevěděli, co říct.

Přesto jsem vzala všechno, co mi ta žena nechala, a strčila to zpátky do obálky. Když jsem neměla hromadu peněz a letenku první třídou na očích, snáz jsem samu sebe přemluvila chovat se racionálně. Vstala jsem a šla zpátky na recepci.

Na zdi visela fotka mého táty. Po jeho smrti ji tam pověsila doktorka Paulsonová, nejdřív se ovšem ujistila, že mi to nevadí. Tuhle fotku dával všude – na webové stránky, na brožury, které nám farmaceutické firmy tiskly zdarma. Viděla jsem ji už milionkrát. Měl na sobě bílý plášť a pod ním světle modrou košili. Protáhlý, vyhublý obličej a pleť kaštanové barvy. Tvářil se vážně, jako lidé před sto lety, když se nechali fotit vůbec poprvé. Obočí stažené k sobě, rty semknuté, husté černé vlasy sčesané z obličeje, pohled pronikavých tmavých očí zjemňovaly dlouhé hebké řasy. Džamšíd Dastání – vzdělaný a moudrý muž plný soucitu, jemuž byste svěřili domácího mazlíčka.

Vypadal přesvědčivě. Když jste se ovšem dívali pozorně, oči ho prozradily. Byly unavené a znepokojené, oči ztracené duše. Skutečné tajemství té fotky – přišli byste na něj, jen kdybyste ji zkoumali milionkrát jako já – spočívalo v tom, že se nedíval do foťáku. Správně nakláněl hlavu a díval se tak, že by oklamal téměř každého. Jenže ve skutečnosti upíral oči na něco vzdáleného a smutného, jako když ještě žil.

Zahleděla jsem se na fotku. Upoutala moji pozornost, jako by si právě odkašlala, jako by chtěla něco říct. Ale nic neřekla. Tátovy oči hleděly mimo záběr, dívaly se za mě, na cosi v dálce, na to, o čem nikdy nemluvil.

Nasednout na mezinárodní let do tajuplné destinace a bez odpovídající kvalifikace se pustit do léčby neexistujícího tvora by samozřejmě bylo neuvěřitelně lehkomyslné. Myslící člověk by něco tak nebezpečně hloupého nikdy neudělal.

Dívala jsem se na tátovu fotku tak dlouho, až jsem toho měla dost. Byla to jeho vina. Všechno. Klinika – tohle plýtvání časem a penězi, které mám teď podle zákona na starost: jeho vina. Cizí ženská i ty její nesmyslné požadavky: jeho vina. Že o nich vůbec uvažuju: taky jeho vina.

Že ho jednou odpoledne někdo zavraždil v jeho vlastním domě: jeho vina.

Šla jsem do ordinace číslo 1, kde doktorka Paulsonová právě ošetřila jednoho svého pacienta. Opatrně jsem zaklepala na dveře a pak je pootevřela na škvíru.

„Děje se něco?“ zeptala se.

Doktorku Paulsonovou jsem měla vždycky ráda. Jednala přímočaře, ale tak, že to působilo srdečným dojmem. Milovala všechna zvířata, ale ptáky obzvlášť a byla to na ně naše odbornice. Měla dvě hrdličky, Tristana a Isoldu, a papouška šedého jménem Hemingway, který kdykoliv ho přinesla do ordinace, šíleně rád recitoval T. S. Eliota a Emily Dickinsonovou. Na stole měla Sibleyho průvodce ptáky a na zdi dvě zarámované reprodukce z Audubonova Ptactva Severní Ameriky. Někdy mi sama trochu připomínala ptáka – nějakého klidného, vytrvalého a trpělivého, možná volavku. Byla vysoká, štíhlá a seriózní, ale tím to nebylo. Bylo to tím jejím klidem, tím, jak někteří dravci dokážou ztuhnout a splynout s krajinou. Přesně takovým dojmem na mě v tu chvíli působila. Vyrovnaně, ostražitě a zkoumavě.

„Paní doktorko, asi pojedu domů,“ řekla jsem jí.

A to je celé – pojedu domů, vezmu rozum do hrsti, a až to udělám, dospěju k názoru, že odletět do Anglie, aniž bych věděla, kdo nebo co mě tam čeká, by bylo lehkomyslné a nezodpovědné.

„Nějak to tu zvládneme,“ řekla mi. „Všechno v pořádku?“

„Jasně,“ zalhala jsem. „Naprosto v pohodě. Jen si potřebuju odpočinout.“

A zahnat scestné myšlenky na to, jak letím přes půl světa.

„Mysli taky někdy na sebe,“ doporučila mi doktorka Paulsonová.

„Možná si vezmu pár dní volna.“

Počkat, cože? Opravdu jsem to právě řekla?

„Samozřejmě,“ souhlasila. „Cokoliv budeš potřebovat.“

„Děkuju, paní doktorko,“ řekla jsem.

Nejspíš jsem se tvářila dost divně. Tvářit se normálně totiž dalo moc velkou práci.

„Marjan?“ zarazila se. „Není ti nic?“

„Ne, dobrý,“ odpověděla jsem. „Jsem v pohodě.“ Podle mě to nevyznělo, jako že jsem v pohodě.

„Víš, že se mi můžeš se vším svěřit.“

Vypadalo to, že ona by se ráda svěřila mně, tím pádem jsem o nějaké svěřování stála ještě míň. Jak se někdo vyrovnává se smrtí mého otce, bylo to poslední, co jsem potřebovala slyšet.

„Děkuju,“ poznamenala jsem. „To je dobrý.“

Než stihla cokoliv dodat, vycouvala jsem z ordinace a zavřela za sebou dveře. Naposledy jsem se zastavila před tátovou fotkou a snažila se narovnat tak, aby se mi díval do očí. Ale ať jsem nakláněla, nebo zakláněla hlavu sebevíc, pořád se díval někam za mě.

„Jestli umřu,“ řekla jsem fotce, „bude to tvoje vina.“

Opravdu jsem jela domů, takže tohle lež nebyla.

Můj domov byl padesát let starý štukový dům v severní části Berkeley. Z ulice byla vidět fádní šedá zeď se dvěma okny, dveřmi a betonovou verandou pod lampou na telefonním sloupu a javorem, který rostl ze čtverce hlíny v chodníku. Na příjezdové cestě stála tátova Honda Civic, u stěračů se jí hromadilo listí. Od tátovy smrti s ní nikdo nikam nejel.

Tlačila jsem kolo po schodech na verandu, když vtom na mě někdo zavolal.

„Marjan, holčičko, jak se ti daří?“ zeptal se vlídný, starostlivý hlas.

Sousedka, energická žena jménem Francesca Wixová, teď byla mojí zákonnou opatrovnicí. Bydlela ve starém domku po dědečkovi s proměnlivou smečkou toulavých psů, jež můj táta léčil zdarma, se zahradou, na níž celoročně rostlo ovoce i zelenina, a s působivou sbírkou milostných románů. Byla skoro o deset centimetrů menší než já, ale výškový rozdíl víc než stíral její hlas, zocelený roky pokojných protestů. Nosila ostře barevná, silná ponča s africkými vzory a velké kulaté brýle, takže to vypadalo, že jí oči samou radostí vyskočí z důlků. Když nevyřizovala něco po telefonu s bankou nebo nevyráběla protestní cedule, pracovala v anarchistickém knihkupectví. Nikdy jsem tam nebyla, ale často jsem přemítala, jestli prodávají i milostné romány.

O opatrovnictví zažádala z vlastního popudu částečně proto, že měla pocit, že to tátovi dluží za všechny ty roky bezplatné veterinární péče, a částečně proto, že byla přesně ten typ člověka, který se z vlastního popudu pouští do spousty věcí. Když jí přišlo schválení od soudu, přinesla mi pikantní taštičky plněné masem, mexickou kolu a nastolila pravidla.

„Když někdo truchlí, může se chovat divně,“ vyložila mi. „Dělej, co uznáš za vhodné. Nemusíš mi nic říkat ani žádat o dovolení. Ale,“ odmlčela se, otřela si drobek z tváře a zvážněla, „žádné drogy.“

Většinou ji psi, zahrádka a anarchie zaměstnávali natolik, že jí na opatrovnictví nezbývalo moc času. Nicméně podepisovala potřebné papíry a občas mi nechala u dveří něco k jídlu. Jinak se mi do ničeho nepletla, jen se pokaždé, když mě zahlédla, ujistila, že jsem v pořádku a neberu drogy.

„Všechno v pohodě,“ odpověděla jsem.

„Jsi doma nějak brzo,“ poznamenala a postrčila si brýle na samý vršek svého afra.

„Jsem unavená.“ Jo, přesně tak. Unavená. Rozhodně se nechystám udělat žádnou neuvěřitelnou pitomost.

„Nepotřebuješ něco?“

Pokrčila jsem rameny a zavrtěla hlavou. Potřebovala jsem spoustu věcí, ale Francesca Wixová mi je poskytnout nemohla. Zamávala jsem jí s nuceným úsměvem, nechala ji stát u schodů a dotlačila kolo dovnitř.

Dům vypadal zevnitř stejně pochmurně jako zvenčí. Kuchyňka se starým unaveným elektrickým sporákem a hlučnou ledničkou, která pravděpodobně porušovala Pařížskou dohodu o změně klimatu; obývací pokoj, který skoro nikdo nikdy neobýval; a tmavé patro se dvěma pokoji, jednou koupelnou a místností plnou krabic s věcmi, které jsme nikdy k ničemu nepoužili.

Jsem jen holka, co je nějak brzo doma. To, že jsem vysypala obsah batohu na zem a hned do něj zase začala strkat věci – oblečení, hygienické potřeby, pas (zatím nepoužitý) –, nic neznamená. Nic podezřelého.

Tátu našli v jeho pokoji. Někdo zavolal na tísňovou linku a pak zavěsil. Vchodové dveře byly otevřené. První den obehnali celý dům páskou, detektivové přijížděli a zase odjížděli, hledali důkazy a evidovali je. Pak si sbalili fidlátka, předali mi potvrzení o zajištěných předmětech, zavřeli dveře tátova pokoje a zmizeli. Od té doby jsem je neotevřela.

Teď jsem se u nich zastavila. Přišlo mi, že jsou přesně takové, jaký býval táta. Uzavřené. Mlčenlivé. Plné temných a zřejmě i nepříjemných tajemství, kterým se mi dosud dařilo vyhýbat.

Chtěla jsem, aby zůstaly zavřené navždy. A chtěla jsem je vykopnout.

Zvonilo mi v uších a bušilo mi srdce. Moje nohy chtěly jít dál. Měla jsem pocit, že mi celé tělo rozechvívá elektřina, otázky, hlad. V jedné ruce jsem držela batoh a v druhé letenku. Co to dělám?

Události následujících hodin mi připadaly neskutečné.

Od cesty na letiště – seděla jsem mlčky vzadu v minibusu a nevěřícně žasla, že jsem to nechala zajít tak daleko – až po okamžik, kdy letecká společnost uznala předložený kus papíru za letenku a navíc do první třídy, jsem měla dojem, že upadám čím dál hlouběji do zpomaleného horečnatého snu. Až jsem se nakonec v letadle dívala, jak se zavírají dveře, a za okýnkem mizel svět, o kterém jsem si myslela, že ho znám.

Netušila jsem, kam jedu ani co se ode mě čeká, až tam dorazím. Netušila jsem, jak se mám připravit a jestli mi vůbec nějaká příprava pomůže. Přehrávala jsem si rozhovor s tou ženou a litovala, že jsem se neptala víc nebo že jsem se neptala na to samé pořád dokola, dokud by mi neodpověděla. Gryf? Vážně to řekla? Nepřeslechla jsem se? A proč já? Můžu snad já někomu pomoct, o gryfovi ani nemluvě?

Ráda bych se té ženské zeptala na spoustu věcí, ale na další milion bych se ještě radši zeptala táty. Otázky mi neustále, dnes a denně, bzučely a hučely v uších. Rozčilovaly mě a já jsem byla z toho vzteku unavená. Jenže když se na ně nepokusím najít odpovědi, nejspíš mi budou v uších bzučet a hučet do konce života. A já zůstanu nejspíš už navždy naštvaná.

Nad Hudsonovým zálivem přebilo můj vztek i nepříjemný pocit vyčerpání. Usnula jsem a zdála se mi pohádka, kterou mi táta vyprávěl, když jsem byla hodně malá.

3. KAPITOLA

ŠIRDALÍ PÍRKO

Bylo nebylo.

Na velkých stepích starověké Skytie, v roční době, kdy tráva odumírá a na pláních kvílí vítr, našel mladý kočovník pod skalním výběžkem schoulené podivné, zubožené zvíře.

Takového tvora nikdy předtím neviděl. Měl tmavé tělo jako kočka, ale zobák, drápy a křídla jako dravec. Byl zesláblý a třásl se zimou. Pod srstí mu vystupovala žebra. Kdyby ho mladík nenašel, určitě by zemřel. On ho však zabalil do deky a odnesl do tábořiště k teplým ohňům. Pocházel z chudého nomádského kmene. Chovali malé stádo ovcí a z vlny tkali koberce, vozili je na jih a prodávali velkým kupeckým karavanám. Žili vydáni na milost vlkům a počasí, které bylo stejně nemilosrdné jako vlci. Jejich život byl těžký a nikdy neměli dostatek jídla. Nemohli živit další hladový krk, a když mladík přinesl tvora do tepla, stařešinové rozhodli, že se ho musí zbavit.

Jenže on neposlechl. Nakrmil tvora svým přídělem a uložil ho do stanu rodičů.

Tu noc spal tvor s plným žaludkem na teplém vlněném koberci. Nazítří stařešinové mladíkovi opět přikázali, ať se tvora zbaví, ale on mu opět dal své jídlo a ustlal mu na koberci u sebe ve stanu.

Třetí den tvor zesílil natolik, že dokázal roztáhnout křídla a vzlétnout. Chlapec byl zesláblý hladem a nedokázal mu zabránit, aby se vznesl k obloze. Tvor zmizel a zanechal po sobě jediné pírko.

Mladík každý den hleděl s nadějí na oblohu a každý den zakoušel zklamání. Roční období se změnilo, země zmrzla a kmen se měl brzy vydat do teplejších krajin na jihu. Mladík si zoufal, že to zvíře už nikdy neuvidí.

Toho roku zavládla krutá zima. Kupeckých karavan bylo pomálu a koberce nevynesly dost peněz. Řeky a potoky téměř vyschly. Ovce měly jen málo pastvy a lidé z kmene jen málo jídla.

Mladík však jednoho dne na obloze uviděl povědomou siluetu a vydal se za ní. Nechal se jí zavést k bublajícímu prameni obklopenému chráněnou zelenou oázou. Po zbytek zimy měl mladík a jeho kmen hodně vody, ovce hodně trávy a křovin, a i když obchody vázly, všichni měli dostatek.

Roční období se opět prostřídala a kmen se vydal do vysoko položených stepí na severu. Stádo se vykrmilo trávou, která toho roku vyrostla. Jedné noci na něj ale zaútočili vlci a ukořistili deset ovcí.

Další noc hlídali stádo muži i chlapci a v hluboké tmě pátrali po šelmách. Žádný vlk se však neobjevil. Z hloubi noci ovšem zněly strašlivé zvuky. Ráno objevili pět vlků roztrhaných na kusy. Poté už vlci jejich stádo nikdy nenapadli.

Když se období trávené na severu chýlilo ke konci, došly kmeni zásoby jídla. Vlci je připravili o tolik ovcí, že si kmen nemohl dovolit zabít další. Nastražili pasti na králíky a lovné ptáky, ale nic nechytili. Zoufalý kmen vyslal skupiny lovců do stepi, ale všechny se vrátily s prázdnou.

Kočovníci se začali cesty na jih obávat. Bylo jisté, že během putování někteří z nich zemřou. Kdyby však zůstali na místě, zima by byla stejně krutá. Nezbývalo, než se pokusit do jižních krajin nějak dostat.

V předvečer odjezdu je nad hlavami vyděsilo máchání velkých křídel.

Nebylo pochyb o tom, že se z oblohy snáší gryf – nebo širdal, jak jim říkali staří Peršané. V každém pařátu svíral právě zabitou antilopu. Přistál uprostřed tábora. Dary položil k nohám chlapce, který ho zachránil.

Kočovníci tu zimu přestáli a po ní i mnoho dalších. Chlapec se stal náčelníkem, a přestože kmen neměl pod jeho vedením snadný život, zas tak špatně se jim nežilo. Když chlapec po mnoha letech předával vládu nové náčelnici, věnoval jí i širdalí pírko. Ona ho věnovala dalšímu náčelníkovi, a tak to šlo dále, až už nikdo s jistotou nevěděl, jestli je pírko orlí, nebo supí, nebo snad širdalí, ani jestli je historka o chlapci pravdivá, nebo je to jen pohádka vyprávěná za dlouhých večerů u ohně. Kočovníci ovšem chápali, že některé věci mohou být pravdivé i nepravdivé zároveň a že příběh je nit, kterou mohou vetkat do světa, takže je pak pevná jako koberec pod nohama. Proto uchovávali pírko i s ním související příběh a předávali je z generace na generaci.

A ve vzorech každého koberce, který utkali, se dal někde u kraje najít širdal, viditelný jen těm nejbystřejším očím.

4. KAPITOLA

KIPLING

Na londýnském letišti Heathrow jsme pod příkrovem placatých, nízko se sunoucích mraků přistáli do šedého rána. V chladu pozdního září jsem si přitáhla bundu víc k tělu a třásla se cestou k pasové kontrole, kde mi imigrační úředník navzdory mé ubohé snaze vysvětlit důvod cesty (rodinní přátelé, jistí Griffonovi) orazítkoval pas a vrátil mi ho.

Příletová hala byla plná lidí, všichni spěchali: pozdravit se s rodinou, na taxík, na vlak nebo autobus. Jako by kolem mě tekla řeka a já vstoupila rovnou do největší hloubky. Rozbušilo se mi srdce. Co tady dělám? Přišlo mi neskutečné, že mě od všeho, co znám, dělí kontinent a oceán. Může se mi stát cokoliv a nikdo se to nedozví. Můžu navždy zmizet a nikoho ani nenapadne mě hledat právě tady.

Ohlédla jsem se na dveře bezpečnostní kontroly a říkala si, jestli bych se jimi nemohla protáhnout zpátky do letadla, zpátky domů.

„Vy jste Marjan, viďte?“

Ten pán byl zhruba stejně starý jako táta. Měl jemné rysy, štíhlou postavu, pronikavě modré oči a pleť, která by se nespálila snad jen ve světle svíčky. Tvídové sako a hnědé kalhoty by vypadaly omšele, kdyby nebyly tak dokonale střižené.

Zarazila jsem se. Nemám zalhat? Kdepak, to se pletete. Já jsem úplně někdo jiný, a navíc jsem úplně mimo.

Jenže i když jsem si připadala ztracená a osamělá, i když jsem neměla jediný důvod tomu cizímu člověku důvěřovat, zpozorovala jsem v jeho očích něco hodně povědomého: obavy nahromaděné ve vráskách úzkého obličeje. Stejné obavy jsem čítala v tátově obličeji, když se na mě před odjezdem díval. A něco mi napovídalo, že tomu pánovi můžu důvěřovat. Potřeboval pomoc a z nějakého důvodu se domníval, že mu ji dokážu poskytnout právě já.

Zdi mlčení, které si táta kolem svého života vybudoval, byly najednou tenčí. Téměř jsem slyšela, jak se tajemství nastřádaná za ty roky derou na světlo. Musím to zjistit. Musím zjistit, co to všechno znamená.

„Ano,“ odpověděla jsem.

„Já jsem Simon Stoddard,“ představil se. „Jsem rád, že jste přijela.“

Venku stál černý mercedes. Řidič vystoupil, otevřel dveře a čekal.

Vtom zafungoval můj pud sebezáchovy. Podivné auto, podivní muži, podivná země, a to všechno kvůli podivné ženě a té její podivné obálce – zastavila jsem se tak prudce, že do mě Simon málem vrazil.

„Nezlobte se,“ omlouvala jsem se. „Neznám vás. A jeho taky ne. Nevím, kam jedeme. Já jen…“

Simon se zatvářil tak rozpačitě, až mi ho začalo být líto.

„Pane jo,“ povzdychl si. „To jsem tomu dal. Pošlu řidiče pryč. Zavoláme si taxík a dám vám tolik času na rozmyšlenou, kolik budete potřebovat. Co vy na to?“

Mávl na řidiče, ať jede, a přivolal černý taxík. Pokynul mi, ať nastoupím, a pak vklouzl na druhé sedadlo. V přepážce bylo tlačítko, kterým se ovládalo mluvítko. Simon zadal řidiči adresu, a když jsme vyjeli, zdvořile mluvítko vypnul.

„Jak vidím, moc vám toho neřekli,“ poznamenal uklidňujícím tónem. Vjeli jsme na hladkou, rovnou dálnici směřující na sever. Za okýnkem se míhal okraj Londýna a Simon mi začal vyprávět příběh.

Jeho rodina má gryfa už tři sta let. Simonův předek, obchodní námořník Aloysius Stoddard, ho jako mládě zachránil z opuštěného hnízda u syrského Aleppa. „Nejspíš byl ze všech mládať nejslabší,“ dodal Simon.

Od onoho dne provázel každého Stoddarda v dětství milý gryf. Aloysia, muže skromného původu, pasoval na rytíře sám anglický král. Rodinný majetek postupně, úctyhodně rostl. Potomci byli obdařeni krásou, chytrostí a laskavostí.

Odbočili jsme z dálnice na užší silnici. Po obou stranách se táhly živé ploty. Malé kopce v dáli byly poseté ovcemi. Hranice pozemků označovaly kamenné zídky, určitě staré stovky let. Farmy a zámečky stály stranou od silnice. V rozblácených výbězích přecházeli koně.

Tak tohle táta dělával? Sedával v cizích autech a ze zadního sedadla sledoval, jak kolem něj pluje neznámá krajina? Za okýnkem se míhal venkov a já jsem na okamžik měla k tátovi blíž. Kdyby nezemřel, seděl by teď tady on. Při představě, jak jede v autě místo mě, se ve mně zvedla nečekaná vlna nevole. Kdyby byl teď tady, já bych byla doma úplně sama, jedla bych třikrát denně sendviče s burákovým máslem a před každým, koho bych potkala, bych dělala, že je všechno v nejlepším pořádku.

Podívala jsem se na Simona, taky hleděl z okýnka.

„Jak jste na mě přišel?“ zeptala jsem se.

„Osvědčenou metodou,“ odpověděl. „Když Kipling onemocní, vyvěsíme zvláštní prapor.“

„Kipling je váš gryf?“ Simon přikývl. „Takže vyvěsíte prapor a pak?“

Podíval se na mě, jako bych si dělala legraci.

„No, pak prostě přijedete,“ dodal. „Posílají se vzkazy. Přes prostředníky. Pochopitelně anonymní. Nevím, kdo tyhle věci zařizuje. Ani mě to nezajímá. Mě zajímá jen Kipling.“

„Netuším, co si ode mě slibujete,“ připustila jsem.

„Kiplingovi není dobře,“ vysvětloval. „Samozřejmě vím, že nemáte příliš zkušeností, ale bylo mi dáno na vědomí, že byste mu i přesto mohla pomoct.“ Zmáčkl tlačítko jen na tak dlouho, aby mohl řidiči říct: „Tady doleva.“

Odbočili jsme na ještě užší silnici zastíněnou korunami klenutých bříz. Pod pneumatikami křupal štěrk.

„A jsme u nás,“ poznamenal Simon.

Cesta zahnula na dřevěný most přes zvlněný potok. Les jako by postupně houstl. Po obou stranách potoka rašilo kapradí a ostružiní a táhlo se pod útlými břízami po obou březích. Vzduch voněl podzimem a deštěm.

„Tohle všechno vám patří?“ podivila jsem se.

„Nějakých sto akrů lesa,“ odpověděl Simon. „Dřív se v něm lovily lišky a tetřevi. My hony nepořádáme, loví jen Kipling, když se mu zachce.“

Stromy se okázale rozestoupily a ukázal se honosný zámek se sedlovou střechou. Tak velký dům jsem ještě neviděla, byl porostlý zimolezem, po jedné straně se rozkládala udržovaná zahrada a po druhé rybník posetý drobnými zelenými lekníny. Řidič nás dovezl k hlavnímu vchodu, obrovským dveřím z lakovaného dubového dřeva s obrovským mosazným klepadlem v samém středu, a pak nás vysadil.

„Tady… bydlíte?“ zeptala jsem se a trochu jsem se v chladném šedém odpoledni třásla.

Simon se pro sebe zasmál. „Občas si kladu stejnou otázku. Štěstí nám opravdu přeje.“

Vyšel po schodech, oběma rukama sevřel kouli na dveřích a otočil jí. S tlumeným zaduněním se odsunula těžká západka. Simon otevřel dveře a pokynul mi, ať jdu dál.

Na konci dlouhé chodby útulně zářila překrásná společenská místnost stoddardovského sídla. Stěny byly obložené mahagonem a osázené půvabnými žlutými svícny z matného skla. Po celé ploše obrovské místnosti byl položený smetanovo-vínový koberec s esíčkovým vzorem. Jednu zeď zdobilo několik velkých oken, která dovnitř vpouštěla slabé denní světlo. U protější zdi byl krb z hrubého kamene obklopený rodinnými portréty předchozích generací. Uvnitř plápolal a praskal pořádný oheň.

Uprostřed místnosti se nacházel gryf.

„Kiplingu?“ zavolal Simon do mihotavého šera. „Pozdravíš?“

Kipling měl obrovská křídla částečně složená a přetažená přes tělo. Zadní nohy, pevně přitisknuté k žebrům, připomínaly lví tlapy a měly matnou barvu lví srsti. Místo předních noh měl ladné, úhledně překřížené pařáty. Když k němu Simon zamířil, zvedl hlavu. Simon se přiblížil, gryf cvakl zobákem a pak jemně přitiskl opeřenou hlavu k Simonově natažené ruce. Kočkovitým ocasem švihl o podlahu s kobercem. Simon si klekl vedle něj a něco mu pošeptal do peří. Pak ho podrbal na hlavě a zase vstal.

„Slečno Dastáníová,“ pronesl, „tohle je Kipling.“

Mozek mi na okamžik úplně vypnul. Neměla jsem strach. Nebyla jsem ohromená. Nepociťovala jsem vůbec nic. Hlavou se mi honila jediná myšlenka, víc jsem v tu chvíli nedokázala pojmout.

Gryfové existují.

Pomalu jsem si upravovala svět v hlavě. Pořád jsem Marjan Dastáníová. Pořád chodím na střední školu. Pořád se kamarádím s Carrie Finchovou a Grace Yeeovou. Můj táta je pořád mrtvý a já jsem pořád v Anglii. Všechno je stejné, jen k tomu teď přibyli gryfové.

A tohohle mám zřejmě prohlédnout.

Kipling přimhouřil oči, až z nich zbyly jen ostražité štěrbiny. Nemotorně rozevřel křídla a zaplnil jimi skoro celou místnost ode zdi ke zdi. S velkou námahou se zvedl. Opeřenou hlavu s orlím zobákem a ověnčenou nádhernou lví hřívou svěsil hluboko mezi lopatky. Drápy se zachytil koberce a zaryl je do tkaného vzoru. Třeba jsou v něm taky schovaní širdalové.

Ty drápy by mě hravě rozsápaly. Nebylo kam utéct. Byla jsem Kiplingovi vydána na milost. Proto jsem bezmyšlenkovitě udělala přesně to, co dělával táta, když měl přistoupit k neznámému zvířeti. Rozevřela jsem dlaně, aby Kipling viděl, že nemám co skrývat, a sklopila jsem oči na důkaz, že nade mnou má navrch.

Po chvíli si mě zobákem bez zájmu očuchal. Pak se celý tak nějak schoulil. Oči se mu zavřely, hrudník se mu rozšířil, krk se zmenšil, křídla se složila. Stočil se do napjatého, sevřeného klubíčka a pak ho zničehonic přepadl takový záchvat kašle, až mu chrastila žebra a burácelo v plicích. Křídla se prudce rozevřela, vrazila do stropu a do podlahy. Hrudník se gryfovi zvedal a zase klesal. Tělo měl zkroucené a celý se klepal.

Když kašel polevil, Kiplingovi se třásly nohy. Nedokázal se na nich udržet, zase se sesul na zem a zůstal vyčerpaně ležet.

Už jsem v něm neviděla neuvěřitelného tvora. Viděla jsem zvíře jako každé jiné, které bychom na klinice ošetřili. A tohle potřebovalo pomoc.

Pomalu jsem k němu šla, pěkně krok za krokem. Sledoval mě s unaveným, vlažným zaujetím. Vycházel z něj kožovitý pach jako z papoušků, ale mísil se s vůní mízy a borového jehličí a ještě s jinou, robustnější a silnější, kterou jsem si nedokázala s ničím konkrétním spojit.

Otočila jsem se na Simona. Tvářil se vážně a ustaraně. Tuhle situaci jsem dobře znala. Měla bych něco říct. Představila jsem si, že tam místo mě stojí táta, sebejistě ze sebe sype moudra nebo se jen chytře doptává.

Ale co mám říct? Nemám nejmenší tušení, jak takový gryf funguje. Nejsem táta. Ani veterinářka. Neměla jsem sem jezdit.

Kipling se taky tvářil skepticky. Otráveně a odevzdaně mě sledoval, i když mu hruď rozvlnila další mikrokřeč kašle. Jeho pochybnosti mě kupodivu uklidňovaly. Simon si sliboval výsledky, odpovědi, ale Kipling ode mě nic nečekal. Nešlo ho zklamat.

Víc zblízka bylo vidět, že má peří místy vypelichané. Srst byla tu a tam prořídlá jako na starém koberci. Oči měl potažené a na okrajích kornaté. Natáhla jsem ruku a pohladila ho po peří na krku, jela jsem po hladkých perech až ke kohoutku, kde začínala srst.

Nejdřív jsem ucítila mravenčení v konečcích prstů. Připomínalo zrnění v televizi, kdyby ovšem šlo cítit. Vystřelilo mi do paže jako blesk. Vzedmulo se mi v hrudi a rozletělo se do zbytku těla, už jsem nevnímala nic jiného. Sílilo. Uši mi zaplnilo burácení. Stála jsem jako přikovaná. Nemohla jsem se hnout, ani kdybych chtěla.

Pak, jako když praskne bublina, mravenčení ustalo. Přemáhala mě celá řada dalších vjemů, dotíraly na mě všechny najednou. Snažila jsem se v nich zorientovat.

Nejdřív to byla pevná, zatvrzelá odhodlanost, jako bych šla proti silnému větru. Pak melancholická touha, která mě donutila hledat za jedním z oken oblohu. Následovalo trpké, neurčité zoufalství, jako by svět byl příliš hrbolatý a rozeklaný a najednou v něm nebylo dost místa.

Hlavně to však byla bolest.

Cítila jsem ji v plicích, v žaludku, v každém úderu srdce. Něco hustého a dusivého se mi hromadilo u žeber a obtáčelo mi páteř. V puse mě pálila sžíravá pachuť. Bylo mi beznadějně zle a byla jsem příliš slabá, abych s tím bojovala. Každý vjem, každý zvuk, každý nádech, každý dotek vyvolával bolest.

Odtáhla jsem ruku a všechny ty vjemy vymizely. Na okamžik jsem se ocitla v jasné, těsné místnosti – příliš světlé, příliš těsné –, panoval v ní klid a všechno se bortilo.

A pak jsem necítila nic a svět se převrátil.

Simon mě chytil, než jsem spadla, a položil mě na zem. Za chvilku mi jemné ruce podaly sklenici s vodou. Pod změtí hnědých kudrn na mě znepokojeně a starostlivě hleděly modré oči, mnohem mladší než ty Simonovy.

„Sebastiane?“ ozval se Simon z rozmazaného prostoru za mnou. „Co tady děláš?“ Ty oči mi na okamžik pohlédly přes rameno a pak se podívaly zpátky na mě.

„Teta Chelsea mi řekla, že je nemocný,“ odpověděl Sebastian.

„To jsem si mohl myslet,“ podotkl Simon.

„Je teda nemocný?“

„To se právě snažíme zjistit.“

„Jak ti je?“

Až po chvíli mi došlo, že takzvaný Sebastian teď mluví na mě. Chtěla jsem mu odpovědět, ale měla jsem vyschlo v krku. Napila jsem se moc rychle, jako bych se snažila zaplnit nově vzniklou prázdnotu ve svém nitru, a zakuckala jsem se.

„Pomalu,“ řekl mi. Pak něco dodal, ale já jsem v tu chvíli omdlela.

Jednou ráno jsem se s tátou pohádala. Zrovna se odněkud vrátil a měl špatnou náladu. Služební cesta se asi nepovedla. Bylo mi třináct.

Začalo to vaflemi, byly málo ohřáté.

„Fuj,“ ohradila jsem se a odstrčila je.

„Tak si je udělej sama,“ poznamenal a důkladně si lokl kávy z hrnku. „Nebo se s tebou rozdělím.“

Měl pitu se sýrem feta a ředkvičkami a podle mě dobře věděl, co na to řeknu.

„Ble,“ ohrnula jsem nos. „Ředkvičky k snídani.“ A tím to mohlo skončit, jenže jsem byla naštvaná. „Proč někdy neuvaříš něco pořádného?“ vyčetla jsem mu.

„Tohle je pořádné jídlo,“ prohlásil. Pak se odmlčel. „Marjan, tohle je tvoje kultura.“

Máma byla Američanka a pro íránskou kulturu jevila mnohem větší nadšení než on. Od její smrti se o íránské kultuře téměř nezmínil. Když o ní přece jen mluvil, jako by to neříkal přímo mně. V duchu vedl ještě jeden hovor. Podle mě to dělával ode dne, kdy máma umřela. A dělal to pořád. Většinou to skrýval, ale někdy se prozradil.

Poznala jsem to, protože najednou mluvil maličko jiným tónem a ve mně se něco sevřelo. Jako bych u toho neměla být. Jako bych odposlouchávala nepříjemný rozhovor dospělých, ale někdo mě k tomu nutil a já neměla na vybranou. Vždycky mě to rozčílilo.

„K mojí kultuře patří vafle,“ vyštěkla jsem. „Teplé. A ne studené. A tohle“ – kývla jsem hlavou na jeho snídani – „je tvoje kultura jen stěží. Jime.“

Táta se tak úplně nerozčílil. Nekřičel ani neztratil nervy. Jeho hlas zněl ovšem ostře, chladně a dutě, jako když injekční jehla proniká kůží a hledá žílu, do které by se zabodla. Bolelo to a zároveň mi táty bylo líto. Když se mnou takhle jednal, dokázala jsem nahlédnout do jeho nitra. Viděla jsem, jak moc je zlomený.

„Marjan, svět se nepřestane točit jen kvůli tomu, jak nám je,“ poznamenal. Anglicky mluvil dokonale, jen se slabým přízvukem, takže „svět“ zněl jako „zvět“ a „nám“ roztáhl do dvou slabik. „Svět ti nic nedluží. A ze všeho nejmíň nějaké vysvětlení.“

Pak se vrátil ke kávě a neřekl už ani slovo. Rozpekla jsem si vafle sama, ale spálila jsem je. Chutnaly příšerně a já jsem byla celý den naštvaná.

Po škole jsem zuřivě šlapala na kole až na kliniku, kam jsem jezdila každý den, ať jsem byla naštvaná, nebo ne. A i když jsem se na tátu zlobila, zvířata jsem vždycky viděla ráda. Když jsem tam dorazila, čekárna byla plná, ordinace prázdné a na zákrokovém sále vládl shon.

„Boxer sežral jed na krysy,“ vysvětlila mi technička, když kolem mě proklouzla se štosem právě vydezinfikovaných ručníků.

Zavřela jsem se v tátově prázdné kanceláři a pustila se do domácích úkolů. Po chvíli přišel táta v bílém plášti. Vlasy měl o trochu rozcuchanější než obvykle a vypadal o něco vyčerpanější než jindy.

„Pojď se mnou,“ vyzval mě.

Odvedl mě chodbou k ordinaci číslo 3.

„Pomalu otevři dveře,“ vyzval mě potichu. „A zase za námi zavři.“

Uvnitř bylo tlumené světlo. Z lehátka se ozvalo heknutí. O chvíli později další. Ležel tam boxer, oči měl zpola zavřené, z koutku tlamy mu visel jazyk. Byl napojený na kapačku.

Táta si přisunul židli a opatrně ji postavil k lehátku, aby nedělal rámus. Obezřetně se posadil a pak mi naznačil, ať si taky přinesu židli.

„Strychnin,“ pošeptal mi, když jsem se usadila vedle něj. Podíval se na mě, jestli dávám pozor. „Vypumpovali jsme mu žaludek. Dali jsme mu černé uhlí. A sedativa.“ Odmlčel se a upřeně sledoval spícího psa. „Jaký bude další postup?“

Zkoušel mě.

Na okamžik jsem se zamyslela. Otrava strychninem u psů vyvolává silné křeče, které mohou skončit smrtí, pokud zvíře není okamžitě ošetřeno. Táta udělal všechno, co se dalo – všechno, co se pro otráveného psa dalo udělat. A teď…

„Budeme ho sledovat,“ řekla jsem. „Budeme sledovat, jestli zas nenastanou křeče.“

„Výborně,“ pochválil mě. „A když nastanou?“

Musela jsem se zamyslet. „Další sedativa?“ navrhla jsem. Tak trochu jsem hádala.

„Správně,“ souhlasil. „A proč ta tma a šepot?“

„Protože…“ spustila jsem a doufala, že mě odpověď nějak napadne. Když se tak nestalo, táta větu dokončil za mě.

„Protože ostré světlo a hlasité zvuky mohou vyvolat křeče.“

„Je…“ vypadlo ze mě.

„Stihli jsme to na poslední chvíli,“ vysvětlil a já v jeho hlase slyšela něco jako úlevu.

A pak jsme seděli, poslouchali boxerův dech a dívali se, jak se mu hrudník zvedá a klesá.

Haf.

Haf.

Haf.

„Svět ti žádné vysvětlení nedluží,“ poznamenal. „Zato já ano. Až budeš připravená, všechno ti povím.“

„Třeba je to jen potřeba trénovat.“

Nacházeli jsme se v pracovně na konci chodby. Ležela jsem na úzkém gauči a nabírala vědomí, sílu a rovnováhu. U okna stál kluk jménem Sebastian – vypadal zhruba stejně starý jako já –, ruce měl v kapsách a díval se ven do zahrady. Nejspíš mě pomohl odnést sem do pracovny, ale styděla jsem se zeptat. Po Simonovi nebylo nikde ani vidu.

„Možná bych souhlasila,“ řekla jsem, „kdybych tušila, co se ‚tím‘ vlastně myslí.“

„Je ti líp?“

„Trochu jo. Kde je Simon?“

„Podle mě zrovna volá do školy. Doufám, že dosvědčí, co jsem jim nakukal.“

„Simon je tvůj…“

„Strejda,“ odpověděl. „Chodím na internátní školu, ale když jsem se dozvěděl, že je Kipling nemocný, tak… No prostě jsem tady.“

Zatvářil se, jako by si právě na něco vzpomněl, a pak rychle přešel ke stolu, na kterém stál džbán s vodou. Nalil ji do sklenice a podal mi ji. Tentokrát jsem pila pomalu, a když jsem dopila, zjistila jsem, že mám sílu se posadit.

Z překvapení, šoku a bolesti jsem měla nervy na pochodu. Samotné pocity už pominuly, ale v kostech jsem ještě cítila jejich tupou ozvěnu. Když jsem se zarazila a zpozorněla, uvědomila jsem si, že dýchám jen opatrně a čekám to svíravé pálení.

Sebastian se posadil naproti mně. Byl vysoký, příliš vysoký na židli, kterou si vybral. Měl moc dlouhé nohy, takže mu teď kolena trčela přesně ve výšce, kde by normálně měl opřené ruce. Vypadal kvůli tomu tak trochu jako preclík s pihovatým obličejem a ledabylým zrzavým sestřihem kluka z drahé školy. Nejspíš působil neohrabaně, kamkoliv přišel, ale byla to taková ta roztomilá neohrabanost. Byl samá ruka samá noha, ale měl tak pronikavý pohled, že vás okamžitě uchvátil. Takovýhle jsem z něho měla prvotní dojem.

„Co přesně se stalo? Teda jestli se můžu zeptat.“

„To tak úplně nevím,“ odpověděla jsem. Říct nahlas pravdu mi totiž připadalo moc hloupé.

Napojila jsem se na Kiplinga.

V tu chvíli přišel Simon.

„Vida, už jste se probrala,“ zaradoval se. „A seznámila se s mým vzpurným synovcem.“ Vrhl na Sebastiana káravý pohled.

„Udělal bych to znova,“ ohradil se Sebastian a vzdorně vstal. „Kvůli Kiplingovi.“

„O tom nepochybuju,“ opáčil Simon. „Ale příště si musíš vymyslet lepší výmluvu. Na nemocnou babičku se všichni moc ptají. O takovou pozornost rozhodně nestojíme.“

„Cos jim řekl?“ zeptal se Sebastian.

„Už zítra?“ zděsil se Sebastian.

„Trpí,“ odpověděla jsem.

A pak –

Ne, takhle ne.

Když jsem jim ve tváři uviděla úlevu, oddychla jsem si.

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA