ŠÍLENSTVÍ DAVŮ

Kalibr

Louise Pennyová

ŠÍLENSTVÍ DAVŮ

Případy vrchního inspektora Gamache

Přeložila Lenka Uhlířová

Tato kniha je beletristickým dílem. Všechny postavy, organizace a události v ní zobrazené jsou buď plodem autorčiny představivosti, nebo jsou využity způsobem, který neodpovídá realitě.

MADNESS OF CROWDS

Excerpt from “Waiting” from Morning in the Burned House: New Poems by Margaret Atwood. Copyright © 1995 by Margaret Atwood. Reprinted by permission of Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company. All rights reserved. In Canada: Copyright © 1995 by O. W. Toad. Reprinted by permission of McClelland & Stewart, a division of Penguin Random House Canada Limited.

Excerpts from Vapour Trails by Marylyn Plessner (2000). Used by permission of Stephen Jarislowsky.

Copyright © Three Pines Creations, Inc, 2021

Translation © Lenka Uhlířová, 2024

ISBN 978-80-284-0314-0

Obsah

jedna

dvě

tři

čtyři

pět

šest

sedm

osm

devět

deset

jedenáct

dvanáct

třináct

čtrnáct

patnáct

šestnáct

sedmnáct

osmnáct

devatenáct

dvacet

dvacet jedna

dvacet dva

dvacet tři

dvacet čtyři

dvacet pět

dvacet šest

dvacet sedm

dvacet osm

dvacet devět

třicet

třicet jedna

třicet dva

třicet tři

třicet čtyři

třicet pět

třicet šest

třicet sedm

třicet osm

třicet devět

čtyřicet

čtyřicet jedna

čtyřicet dva

čtyřicet tři

čtyřicet čtyři

čtyřicet pět

čtyřicet šest

čtyřicet sedm

poděkování

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Tato kniha je věnována všem, kteří v první linii bojovali s pandemií, často za nemožných podmínek, aby nás ostatní udrželi v bezpečí. Jestli ça va bien aller, je to díky vám.

Louise Pennyová, 2021

jedna

„Mám z toho divný pocit, patron,“ ozval se mu do sluchátka hlas Isabelle Lacosteové. Zněl úzkostně, téměř naléhavě.

Vrchní inspektor Gamache přehlédl kolotající dav v auditoriu, kde hladina hluku vystoupala až k rámusu.

Ještě před rokem by takové shromáždění bylo nejen nemyslitelné, ale i nelegální. Rozpustili by ho a nechali všechny otestovat. Díky vakcínám už ale z šíření smrtelného viru nemuseli mít strach. Teď se museli obávat jen povstání.

Armand Gamache nikdy nezapomene na chvíli, kdy mu předseda quebecké vlády, který patřil k jeho osobním přátelům, zavolal, že mají vakcínu. Plakal, sotva ze sebe dokázal ta slova vypravit.

Když Armand zavěsil, točila se mu hlava. Měl pocit, že se v něm vzmáhá cosi jako hysterie. Tohle ještě nikdy necítil. Ne v takovém měřítku. Nebyla to jen úleva, připadalo mu to jako znovuzrození. I když ne všechno a ne všichni se probudí zase k životu.

Když byla pandemie konečně oficiálně prohlášena za zažehnanou, obyvatelé malé vesničky Three Pines, kde Gamachovi bydleli, se shromáždili na návsi, kde se četla jména mrtvých. Jejich blízcí za ně na mýtince za kostelem vysadili stromy. Od toho dne se tomu říkalo Nový les.

Potom Myrna velice obřadně odemkla své knihkupectví. A Sarah otevřela dveře svého pekařství. Monsieur Béliveau postavil před svůj koloniál ceduli Ouvert a Olivier s Gabrim za obecného jásotu odemkli své bistro.

Řada grilů na návsi opékala burgery, párky, steaky a lososy na cedrových prkénkách. Sarah na dlouhé stoly rozložila svoje koláče, dorty a máslové tartaletky, zatímco Billy Williams pomáhal Claře Morrowové dovléct kbelíky s její domácí citronádou.

Na návsi se pořádaly soutěže pro děti a později i táborák a tancovačka.

Přátelé a sousedé se objímali, dokonce líbali. Někteří stále dávali přednost ťukání lokty. Další dál nosili roušky. Jako růženec, králičí packu nebo medailon se svatým Kryštofem slibující bezpečnou cestu.

Když Ruth zakašlala, všichni poodstoupili, i když to by pravděpodobně udělali stejně.

Samozřejmě tu krize po sobě něco zanechala.Ta hrozná doba měla dlouhý ocas.

A tahle akce v bývalé univerzitní tělocvičně jen pár kilometrů od Three Pines měla na tom ocase jedový hrot.

Vrchní inspektor Gamache se podíval přes rozlehlý prostor ke dveřím, kterými dovnitř stále proudili diváci.

„Tohle se nemělo nikdy dovolit,“ prohlásila Lacosteová.

Souhlasil s ní. Podle jeho názoru to celé bylo šílenství. Ale dělo se to. „Je všechno pod kontrolou?“

Chvíli mlčela, než odpověděla. „Je, ale…“

Ale…

Ze zákulisí přelétl místnost pohledem a po straně našel inspektorku Lacosteovou. Měla na sobě civilní oblečení, ale na saku dobře viditelný odznak Sûreté.

Vylezla na stupínek, odkud mohla lépe monitorovat narůstající dav a nasměrovat agenty k problémovým místům.

Přestože jí bylo jen málo přes třicet, Isabelle Lacosteová patřila k jeho nejzkušenějším důstojníkům. Zažila už nepokoje, přestřelky, vyjednávání s únosci i patové situace. Čelila teroristům i vrahům. Byla vážně zraněná, málem přitom přišla o život.

Teď už v agentce Lacosteové jen málo situací vyvolávalo obavy, ale bylo jasné, že to, co právě probíhá, jí dělá starosti.

Diváci do sebe ve snaze najít místo s lepším výhledem na pódium vráželi a ve velké místnosti propukaly hádky. Trocha strkanic v davu rozděleném na dva tábory nebyla nijak neobvyklá. Už si poradili s horšími. Agenti byli vycvičení, aby dokázali situaci rychle zklidnit.

Ale…

Ještě než to Isabelle vyslovila, ucítil to sám. Hluboko uvnitř. V tom, jak mu mravenčila kůže. Jak ho píchalo v palcích…

Viděl, že Isabelle se soustředí na staršího muže a mladou ženu uprostřed haly. Vráželi do sebe lokty.

Nebylo v tom žádné zvláštní násilí. Zatím. Jeden z agentů se k nim proplétal davem, aby je zklidnil.

Proto se Lacosteová soustředí právě na ty dva?

Gamache se dál díval. A pak se mu začaly ježit vlasy na zátylku.

Muž i žena měli na zimních bundách stejnou velkou placku, která hlásala Všechno bude dobré.

Věděl, že je to hra s významy. Od pandemie jich ten slogan získal ještě několik, a jak Gamache věděl, některé měly dost trpkou pachuť.

Úplně znehybněl.

Za svou třicetiletou kariéru už zažil spoustu demonstrací a slušnou řádku nepokojů. Znal jejich ohniska i předzvěsti. A věděl, jak rychle se věci mohou vymknout kontrole.

Ale tohle za všechny ty roky, kdy byl důstojníkem Sûreté du Québec, ještě neviděl.

Ti dva, ten muž a žena, byli na stejné straně. Jejich placky hlásaly, ke kterému táboru patří. A přece obrátili svou zlobu, obvykle vyhrazenou pro „druhou stranu“, proti sobě navzájem. Vztek se rozdmýchával bez zjevné příčiny a dopadal na nejbližší krk.

V hledišti bylo dusno. Ačkoli se diváci do extrémních mrazů venku oblékli vhodně, teď byli v teplých bundách, těžkých botách, šálách a palčácích moc navlečení. Stahovali si vlněné čepice, zastrkovali je do kapsy a obvykle upraveným lidem se pak ježily vlasy, jako by se buď strašlivě vyděsili, nebo dostali obzvlášť dobrý nápad.

Dav natěsnaný tělo na tělo se přehříval fyzicky i emocionálně. Vrchní inspektor Gamache skoro cítil, jak o sebe dřou rozedraná nervová zakončení a pálí se.

Frustrovaně se podíval na vysoká okna za Lacosteovou. Opakovanými nátěry se dávno pevně slepila k sobě, nebyla šance je otevřít a pustit dovnitř čerstvý vzduch. Už to zkoušeli.

Cvičené oko vrchního inspektora dál klouzalo po lidech v auditoriu. Vnímalo věci viditelné i ty, které pouhým zrakem vidět nebyly. Cítil, že dav ještě nedosáhl bodu varu, bodu zvratu. A jeho úkolem, jakožto policejního důstojníka, bylo zajistit, aby na to nedošlo.

Kdyby se tomu situace přiblížila, akci by zarazil, ale věděl, že i to má svá rizika. Kromě morálního problému se zrušením shromáždění, které má veškeré právo se konat, tu šlo o veřejnou bezpečnost, již vždy stavěl na první místo.

Pokud by dovnitř nahnal své agenty a akci zrušil, mohlo by to zažehnout právě to násilí, kterému se chtěl vyhnout.

Zvládání lidí, aby se z nich nestal rozvášněný dav, nebyla exaktní věda. Strategie se daly naučit, sám dával instruktáž nově přijatým kadetům v akademii Sûreté, jak si poradit s velkými akcemi, které by se potenciálně mohly zvrhnout. Nakonec ale vždycky záleželo hlavně na vlastním úsudku. A na disciplíně.

Policisté se museli naučit ovládat dav, ale také sebe. Kdysi ještě jako kadet Gamache viděl školené policisty, jak na demonstraci panikaří, odmítají poslouchat rozkazy a začínají mlátit svoje spoluobčany.

Bylo to strašné. Zvedal se mu z toho žaludek.

Pod jeho velením se to nikdy nestalo, ale Gamache měl podezření, že za určitých okolností by se to stát mohlo. Sledovat šílenství davů je strašné. A šílenství policie s obušky a pistolemi je ještě horší.

Teď si postupně vyžádal hlášení od svých důstojníků. Sám mluvil klidně a autoritativně.

„Inspektorko Lacosteová, jak to vidíte?“ promluvil do mikrofonu na svých sluchátkách.

Následovala krátká odmlka, jak zvažovala odpověď. „Naši lidi mají věci pod kontrolou. Myslím, že v tomhle bodě je riskantnější to zastavit než to nechat proběhnout.“

„Merci,“ poděkoval Gamache. „Inspektore Beauvoire, jak to vypadá venku?“

Když s nimi mluvil na otevřené frekvenci, vždycky je oslovoval formálně a radši uváděl před jejich jmény i hodnost.

Jeana Guye Beauvoira přidělil, nebo podle jeho názoru vypověděl, i přes inspektorovy protesty ke vchodu.

Beauvoir byl ve věku těsně před čtyřicítkou, štíhlý a zdatný, ačkoli už se začínal trošičku obalovat masem. S Isabelle Lacosteovou se dělil o povinnosti Gamachova zástupce a shodou okolností byl zároveň i jeho zetěm.

„Za chvíli překročíme kapacitu sálu,“ hlásil z převrácené přepravky, na níž stál.

Jean Guy si přidržel ruku v rukavici u očí, aby si je zastínil před oslnivým sluncem odrážejícím se od sněhu. Ti, kteří ještě stáli ve frontě, podupávali nohama, třeli si o sebe palčáky, aby udrželi krevní oběh, a měřili si ho pohledem, jako by za ten mráz byl osobně zodpovědný.

„Řekl bych, že jich tu ještě čeká tak sto padesát, možná sto osmdesát. Začínají být dost nervózní. Pár se jich postrkovalo, ale zatím žádné opravdové rvačky.“

„Kolik jich je teď uvnitř?“ zeptal se Gamache.

„Jsme na čtyři sta sedmdesáti.“

„Znáte maximální počet. Co myslíte, že se stane, až ho dosáhnou?“

„Těžko říct. Jsou tu i nějaké děti, rodiny. I když každý, kdo do něčeho takového přivede dítě…“

„Souhlasím.“

Děti už byly i v hledišti. Gamache nainstruoval svoje kolegy, aby je upřednostnili, kdyby došlo na nejhorší.

Samozřejmě to byla noční můra. Lidi vymačkávající život z druhých v šílené snaze dostat se do nebo z místa, kde se mohlo přihodit cokoli. A děti z nich byly nejzranitelnější.

„Nějaké zbraně?“

„Žádné pistole ani nože,“ hlásil Beauvoir. „Pár lahví a zabavili jsme hodně cedulí. Lidi to pěkně namíchlo. Člověk by myslel, že přinést haldu tyčí do přelidněné místnosti je na listině lidských práv.“ Zalétl pohledem k hromadě ve sněhu u cihlové zdi.

Většina z nich byla doma vyrobená, nakreslená voskovkami a připevněná sešívačkou k dřevěným tyčím. Bylo nějak horší, že ty výhrůžky namalovali voskovkami. Některé cedule dokonce vytvořily děti. Se sloganem Ça va bien aller.

Všechno bude dobré.

To samo o sobě přivádělo Beauvoirovu krev k varu. Demonstranti přejali frázi, která během nedávné pandemie znamenala útěchu. A překroutili ji, změnili v heslo, nenápadnou výhrůžku. Nebo ještě hůř, přiměli k tomu svoje děti.

Rozhlédl se po davu a viděl, jak se někteří návštěvníci strkají, poněvadž začínali mít podezření, že by se nemuseli dostat dovnitř, zatímco jejich protivníci ano.

„Začíná tady přituhovat,“ hlásil Beauvoir. „Myslím, že bychom to měli ukončit, patron.“

„Merci,“ poděkoval Gamache a povzdechl si.

I když určitě zváží, co mu Beauvoir radil, a věděl, že Jean Guy může mít i pravdu, musel si Gamache přiznat, že v tomhle zřídkavém případě úsudku svého zástupce nedůvěřuje, poněvadž mu ho nevyhnutelně zabarvují osobní pocity. Což byl i důvod, proč Beauvoira i přes jeho protesty přidělil k zajišťování bezpečnosti venku, a ne vevnitř v hledišti.

Gamache se podíval na hodinky. Bylo za pět minut čtyři.

Nastal čas, aby rozhodl, jestli se bude pokračovat, nebo ne.

Když se znovu ohlédl, uviděl, že ve tmě stojí spolu dvě ženy ve středním věku.

Ta nalevo v černých volných kalhotách a šedivém roláku držela psací podložku a tvářila se nervózně.

Gamachovu pozornost ale zaujala ta druhá.

Profesorka Abigail Robinsonová přikyvovala, zatímco ta druhá mluvila. Položila své kolegyni ruku na paži a usmála se. Byla klidná. Soustředěná.

Měla na sobě bleděmodrý kašmírový svetr a sukni po kolena v barvě velbloudí srsti. Šitou na míru. Jednoduché, klasické oblečení. Gamache napadlo, že něco takového by si oblékla jeho žena Reine-Marie.

Nebylo to příjemné pomyšlení.

Právě univerzitní profesorka v oboru statistiky představovala důvod, proč tihle lidé v mrazivém prosincovém dni vyšli ven.

Mohli lyžovat, bruslit nebo sedět u krbu s horkou čokoládou, ale místo toho se shromáždili tady. Tlačili se a postrkovali. V naději, že na statističku lépe uvidí.

Někteří ji přišli povzbudit, jiní se jí pošklebovat a protestovat. Někteří si ji chtěli poslechnout, jiní vyrušovat.

A možná někteří, možná jeden, udělat i něco horšího.

Vrchní inspektor se s ženou, která se chystala vystoupit na pódium, ještě neseznámil. Její asistentka, jež se představila jako Debbie Schneiderová, ho po jejich příjezdu oslovila a nabídla mu jako laskavost vzácnou osobní audienci.

Odmítl, vysvětlil, že má jinou práci. A opravdu měl.

Ale byl k sobě natolik upřímný, aby si přiznal, že kdyby šlo o kohokoli jiného, chtěl by se s ním sejít. Požádal by o setkání, aby s ním prošel bezpečnostní opatření. Aby nastavil pravidla. Aby se mu podíval do očí a mezi ochránci a tím, koho mají chránit, navázal osobní vztah.

Tohle bylo v jeho kariéře poprvé, kdy zdvořile odmítl setkat se s osobou, jejíž život měl ve svých rukou. Místo toho prošel přípravy s madame Schneiderovou a u toho zůstal.

Obrátil se zpátky k hledišti. Slunce zapadalo. Za dvacet minut už bude tma.

„Akce pokračuje,“ ohlásil.

„Oui, patron.“

dvě

Gamache znovu vešel do zákulisí a přijal hlášení od agentů přidělených sem. Prověřil dveře a temné kouty.

Požádal osvětlovače, aby rozsvítil.

„Co je to za lidi?“ zeptala zvukařka a naklonila hlavu k publiku. „Kdo uspořádá takovou akci mezi Vánocemi a Novým rokem? A kdo na ni přijde?“

Byla to dobrá otázka.

Gamache v publiku poznal pár tváří. Jak věděl, šlo o dobré, slušné lidi. Někteří měli na sobě placky se slogany, jiní ne.

Někteří z nich byli jejich sousedé. Dokonce přátelé. Ale většinou šlo o cizí lidi.

Quebecká společnost věci silně prožívala a nebála se své pocity dávat najevo. Což bylo velice dobře. Znamenalo to, že něco dělají správně. Cílem každé zdravé společnosti bylo držet lidi v bezpečí, aby mohli vyjádřit někdy nepopulární názory.

Ovšem to vyjadřování mělo své hranice a Armand Gamache věděl, že na jedné takové právě stojí.

Jestli ho někdy napadlo, že možná přehání, všechny jeho pochybnosti zmizely, jakmile s Beauvoirem a Lacosteovou dorazili na místo, aby si spolu naposledy prošli všechna opatření.

Když přijeli, překvapilo je, že na parkovišti už vidí auta a přede dveřmi stáli ve frontě lidi. V mrazu přešlapovali z nohy na nohu, plácali dlaněmi o sebe a třeli si ruce v rukavicích. Nad nimi visely obláčky dechu jako mléčné myšlenky.

V tu chvíli do začátku akce zbývaly ještě hodiny.

Gamache si stáhl rukavice, vyndal notes, vytrhl z něj pár stránek a každému podle jeho místa ve frontě přidělil číslo se svými iniciálami.

„Běžte domů. Ohřejte se. Až se sem vrátíte, ukažte to policistům u dveří. Pustí vás hned dovnitř.“

„To nemůžeme,“ odpověděla mu žena na začátku fronty, když si od něj papírek vzala. „Přijeli jsme až z Monctonu.“

„Z Nového Brunšviku?“ ujišťoval se Beauvoir.

„Ano,“ odpověděl její manžel. „Jeli jsme celou noc.“

Další se tlačili dopředu a natahovali se pro čísla, jako se hladovějící derou o jídlo.

„Místní kavárna bude mít otevřeno,“ poradila Isabelle Lacosteová. „Běžte tam, dejte si oběd a vraťte se v půl čtvrté, až otevřou dveře.“

Někteří to udělali, ale většina se rozhodla zůstat a na střídačku se chodit ohřívat do aut.

Když policisté vešli do budovy, Lacosteová zamumlala: „Kdy se ta semena hněvu zasela / a do jaké půdy.“

Byl to případný citát, z básně jejich kamarádky Ruth Zardové. Ovšem důstojníci Sûreté dobře věděli, kdo zasel ta semena, která teď dopadla na půdu pod jejich nohama.

Tenhle pár nehnala skoro tisíc kilometrů z jejich domova až sem do jiné provincie, v noci, po zasněžených a zledovatělých silnicích radost, štěstí ani optimismus.

A nebylo to potěšení, co zvedlo jiné z křesel doma před krbem. Co je přimělo opustit rodiny, své radostně rozsvícené vánoční stromky a večeři ze zbytků krocana v ledničce. Nechat přípravy na příchod nového roku nedokončené.

Jen aby tu stáli v mrazu.

Byla to semena hněvu, zasetá kultivovanou statističkou a zapouštějící kořeny.

Správce budovy Éric Viau na ně čekal ve staré tělocvičně. Gamache se s ním sešel už přede dvěma dny, hned jak ten nečekaný úkol dostal.

Armand byl zrovna na venkovním kluzišti uprostřed vesničky Three Pines s Reine-Marie a svými dvěma vnučkami. Sám už měl brusle nazuté a právě v kleku zavazoval brusle osmileté Florence, zatímco Reine-Marie klečela před malou Zorou a šněrovala ty její.

Obě holčičky je měly na nohou poprvé. Byl to vánoční dárek od prarodičů.

Florence s tvářemi červenými od mrazu se nemohla dočkat, až se připojí k ostatním dětem na kluzišti.

Její mladší sestřička Zora tam seděla mlčky a tvářila se nedůvěřivě. Zdálo se, že ani zdaleka není přesvědčená, že přivázat si obrovské nože na nohy a stoupnout si na zamrzlý rybníček bude zábava. Nebo že je to dobrý nápad.

„Tati,“ ozvalo se volání z domu Gamachových.

„Oui?“

Daniel, vysoký a robustně stavěný, stál na přední verandě v džínách a kostkované košili a mával mobilním telefonem. „Někdo ti volá. Z práce.“

„Můžeš říct, ať nechají vzkaz, s’il te plaît?“

„Zkoušel jsem to, ale zřejmě je to důležité.“

Armand se postavil a na bruslích mu to trochu podklouzlo. „Znělo to, že ten člověk panikaří?“

„Non.“

„Můžeš mu říct, že teď mám sám na práci něco důležitého a že mu zavolám za dvacet minut?“

„D’accord.“ Daniel zmizel uvnitř.

„Neměl by to vzít Jean Guy?“ navrhla Reine-Marie, která se také postavila a na bruslích byla mnohem jistější než její manžel.

Podívali se ke stráni nad vesnicí. Jejich zeť Jean Guy Beauvoir se ploužil se svým synkem zpátky na vrchol svahu. Jean Guy táhl nové boby, které Honorému nadělil Père Noël.

Při své úplně první jízdě se chlapeček tiskl k tatínkovi a celou cestu ječel. Řval nadšením. Za nimi skákal Henri, německý ovčák Gamachových.

Řítili se z kopce kolem Nového lesa, kolem kostelíka svatého Tomáše, kolem kamenných, cihlových i dřevěných domků. Jen aby se celí rozesmátí vyklopili do měkkého sněhu na návsi.

„Tvůj vnouček tedy má plíce,“ poznamenala Clara Morrowová, která se svou nejlepší kamarádkou Myrnou Landersovou stála před Myrniným knihkupectvím a obě si zahřívaly ruce o grog.

„Zdá se to jenom mně, nebo ve skutečnosti řval nějaké slovo?“ zeptala se Myrna.

„Non,“ opáčila Reine-Marie rychle, ale kamarádce se do očí nepodívala. „Jenom ječel.“

Právě v tu chvíli vzduch zase naplnil pronikavý jek, jak se Honoré s tatínkem pustili znovu z kopce dolů.

„To je můj kluk,“ prohlásila stará básnířka Ruth, která seděla na lavičce mezi Florence a Zorou s brebentící husou Rózou v náruči.

„Co to Honoré říká, dědo?“ zeptala se Florence.

„Zní jako Róza,“ usoudila Zora. „Když dělá fu–“

„Řeknu ti to potom,“ odpověděl Armand a probodl pohledem Ruth, která se pochechtávala, zatímco Róza brblala svoje fuck, fuck, fuck a tvářila se samolibě. Ale to husy dělají často.

Róza a Armand se na chvíli vzájemně měřili pohledem. Armand zamrkal jako první.

Následujících několik minut on a Reine-Marie podpírali svoje vnučky, které klouzaly a potácely se na ledu. Byly to jejich první krůčky, z nichž se stane život plný bruslení. A jednou to naučí i svoje vnučky.

„Koukejte, koukejte!“ vykřikla Florence. „Koukněte na mě! Fffu–“

„Oui,“ přerušil ji dědeček a viděl, že se Ruth na lavičce ani nesnaží skrýt škodolibou radost.

Bylo poledne a Clara je všechny pozvala k sobě na oběd – na hrachovou polévku s chlebem ještě teplým z trouby, výběrem quebeckých sýrů a koláčem od Sarah z pekařství.

„Bude i horká čokoláda,“ lákala je Clara.

„Jsou i lepší krycí jména pro chlast,“ opáčila Ruth a vytáhla se na nohy.

Armand odnesl brusle domů, a když se zastavil v pracovně, našel tam vzkaz, který předtím převzal Daniel. Byl od vrchní komisařky Sûreté du Québec, která volala ze svého lyžařského srubu v Mont-Tremblant.

Zavolal jí zpátky a překvapeně poslouchal, když mu řekla, o co se jedná.

„Přednáška? Od statističky?“ ujišťoval se. Oknem viděl, jak se jeho rodina vleče přes náves do Clařina domku. „Nemůže se o to postarat ostraha kampusu?“

„Znáte tu Abigail Robinsonovou?“ zeptala se jeho nadřízená.

Gamache to jméno už slyšel, ale nedokázal si ho zařadit. „Vlastně ne, non.“

„Tak to si ji nejspíš budete chtít vyhledat. Voyons, Armande, je mi to moc líto, ale ta univerzita není od vás daleko a přednáška bude trvat jen hodinu. Nežádala bych o to, kdybych si myslela, že to bude snadný úkol. A pak mám ještě druhý důvod.“

„Oui?“

„Požádali konkrétně o vás.“

„A kdo?“

„No, někdo z univerzity. Vyrozuměla jsem, že tam máte nějakého kamaráda.“

Nějaký kamarád, přemítal Gamache, zatímco se snažil přijít na to, kdo by to mohl být. Znal tam spoustu vyučujících.

Osprchoval se, převlékl, naťukal Reine-Marie zprávu a pak odjel těch několik kilometrů, aby se sešel se správcem budovy.

Místo konání přednášky kdysi bývalo tělocvičnou Université de l’Estrie, dokud nevybudovali nový sportovní komplex. Nyní sál pronajímali pro společenské akce. Charitativní plesy, setkání absolventů, sjezdy. Armand a Reine-Marie tam byli v létě na večeři. Šlo o první veřejné shromáždění ve vnitřních prostorách, které bylo od oficiálního konce pandemie povoleno, a konalo se jako benefice na podporu Lékařů bez hranic, jedné z mnoha organizací, na které během krize dopadl pokles finančních příspěvků od dárců.

Ovšem to už bylo před mnoha měsíci.

Armand si oklepal sníh z bot a představil se správci, monsieur Viauovi. Zůstali stát uprostřed velké tělocvičny ve velkém vybledlém středovém kruhu, teď už pod jejich nohama sotva viditelném. Ve vzduchu ale stále visel nezaměnitelný pach dorosteneckého potu, který nešlo vyhnat, i když jeho původci už nejspíš mají vlastní děti.

Na jednom konci obdélného sálu bylo pódium, na druhé několikery vstupní dveře a v jedné z bočních stěn okna.

„Znáte kapacitu?“ Gamachův hlas se v prázdném velkém sále rozléhal.

„Neznám. Ještě jsem ji nespočítal. Zatím jsme se k zaplnění sálu nikdy ani nepřiblížili.“

„To vám kapacitu nesdělili hasiči?“

„Myslíte sbor dobrovolných hasičů? Ne.“

„A můžete se zeptat?“

„Můžu, ale odpověď znám – velitelem hasičů jsem totiž já. Koukněte, můžu vám říct, že budova splňuje všechny náležitosti. Poplašné zařízení, rozprašovače vody i únikové východy jsou všechny funkční.“

Gamache se usmál a položil svému společníkovi ruku na paži. „Já vás nekritizuju. Omlouvám se, že se vás tak vyptávám a ruším vás během svátků.“

Muž se uvolnil. „Dovedu si představit, že sám byste taky radši dělal něco jiného.“

To byla pravda. Když dorazil ke staré tělocvičně, zůstal Armand chvíli sedět v autě a zkontroloval si zprávy. Reine-Marie mu poslala fotografii z oběda u Clary. Byla na ní jejich dcera Annie se svým miminkem Idolou. Holčička měla na hlavičce nasazené sobí parůžky.

Usmál se a jemně se Idolina obličeje dotkl prstem. Pak telefon schoval a vešel do budovy.

Čím dřív začne, tím dřív se dostane domů. Třeba na něj zbyde ještě kus koláče.

„Netuším, proč ten pronájem odsouhlasili,“ vykládal správce, zatímco vrchního inspektora provázel po budově. „Dva dny před Novým rokem. A ještě na poslední chvíli. Do hajzlu, oznámili mi to e-mailem teprve včera večer. Omlouvám se, že tak nadávám, ale je to fakt bezohlednost. Co je to vůbec za ženskou? Nikdy jsem o ní neslyšel. Nějaká zpěvačka? Budou potřebovat víc než jeden mikrofon? Nic mi neřekli.“

„Je to hostující profesorka. Bude přednášet v angličtině. Pódium s mikrofonem by mělo stačit.“

Monsieur Viau se zarazil a zahleděl se na něj. „Přednáška? V angličtině? Odvolali mě od lyžování s rodinou, protože tu někdo chce řečnit?“ Hlas mu s každým slovem stoupal. „Děláte si ze mě srandu?“

„Bohužel nedělám.“

„Ježíši,“ zavrčel správce, „copak se nenašel žádný kamrlík, který by si mohla pronajmout? A proč jste tady vy? Důstojník Sûreté? O čem vlastně přednáší?“

„O statistice.“

„Bože můj, tak to tady nebude ani noha. Taková ztráta času.“

Gamache vylezl na pódium a rozhlédl se po místnosti.

Souhlasil se správcem. Překvapilo by ho, kdyby přišlo i jen padesát lidí, ale Armand Gamache byl opatrný člověk. Udělaly ho z něj tři desítky let zkoumání mrtvol překvapených lidí.

„Připravím přenosné zástěny, vrchní inspektore,“ oznámil monsieur Viau.

Opustili pódium a přešli k hlavnímu vchodu s klikami obalenými námrazou.

„Nemáte náhodou plány budovy?“

„Mám, u sebe v kanceláři.“

Viau se vrátil se srolovanými výkresy a podal je Gamachovi. Zatímco správce čekal, až bude moct zamknout a odejít, zkoumavě si policistu měřil pohledem.

Když mu Gamache zavolal, jestli by se nemohli sejít, samozřejmě jeho jméno poznal. A jakmile vrchní inspektor dorazil, poznal ho i podle vzhledu. Bylo zvláštní dívat se naživo na osobu, kterou člověk vídal v televizi během pandemie i před ní. Monsieur Viau sice slyšel, že velitel oddělení vražd bydlí poblíž, ale nikdy se s ním ještě nesetkal. Až doposud.

Měl před sebou kus chlapa vysokého něco přes sto osmdesát pět centimetrů. Dokonce i v zimní bundě bylo zřejmé, že není tlustý, ale robustně stavěný. Hádal, že mu bude něco před šedesátkou. Šedivé vlasy se mu za ušima trošku kroutily a na spánku měl samozřejmě nezaměnitelnou hlubokou jizvu.

Policistův obličej nebyl ani tak vrásčitý, jako spíš protkaný rýhami a Viau dokázal uhodnout, odkud ty rýhy pocházejí.

Vyšli ven, a přestože byli na chlad připravení, mráz jim stejně vyrazil dech. Spálil jim pokožku obličeje a přiměl oči slzet. Když správce doprovázel vrchního inspektora k autu, pod nohama jim křupal sníh.

„Proč jste doopravdy tady?“ zeptal se ho Viau.

Gamache proti slunci zamžoural. Od sněhových závějí se odráželo tolik světla, že se v té záři jeho společník skoro ztrácel.

„Přesně na to samé jsem se ptal své nadřízené,“ odpověděl s úsměvem. „A po pravdě, monsieur Viau, vlastně to nevím.“

Tou dobou si ovšem Armand Gamache ještě nezjistil nic o osobě, která na tom pódiu bude stát. A co ona a její statistiky budou tvrdit.

Teď, když měla přednáška začít, se vrchní inspektor Gamache podíval přes hlavy shromážděných lidí a našel monsieur Viaua stojícího na opačném konci místnosti u dveří. V šoku se opíral o mop a sledoval, jak se lidi valí dovnitř.

Gamache podle plánů, které od něj dostal, spočítal, že maximální kapacita pro stojící publikum je podle předpisů šest set padesát osob. Zaokrouhlil to na pět set a věřil, že toho počtu ani zdaleka nedosáhnou.

Ovšem čím víc informací měl, tím méně si byl jistý.

Poté co si doma všichni šli lehnout, trávil večery sledováním přednášek profesorky Robinsonové natočených na video. Spousta z nich se během několika uplynulých týdnů začala virálně šířit.

Z toho, co mohlo být suchým prezentováním statistik, se pro populaci zoufale toužící po naději stala skoro zpráva o spasení.

Ačkoli pandemie skončila, nechala za sebou obyvatelstvo umořené. Lidi už unavovalo chovat se ukázněně a být někde zavření. Izolovat se od společnosti a nosit roušky. Byli vyčerpaní, otřesení z nekonečných měsíců obav o své děti, rodiče a prarodiče. I o sebe.

Byli ubití a pošramocení ze ztráty příbuzných, přátel. Ze ztráty zaměstnání nebo oblíbených míst. Unavení z odříznutí od okolního světa a dohnaní téměř k šílenství osaměním a zoufalstvím.

Byli unavení ze strachu.

Profesorka Abigail Robinsonová se svými statistikami dokázala, že je čekají lepší časy. Že se ekonomika může vzpamatovat a být silnější než dřív. Že systém zdravotní péče může uspokojit jejich potřeby. Že už nikdy nebude nedostatek postelí, vybavení, léků. Nikdy.

A místo aby se po nich žádaly stovky obětí, obyvatelstvo bude muset udělat jen jednu.

A právě v tom „jen jednu“ spočíval problém.

Její zprávu si objednala kanadská vláda jako podklad pro svou Královskou komisi zkoumající společenské a ekonomické dopady pandemie a pro její závěry. Profesorka Robinsonová, uznávaná akademička a vedoucí ústavu statistiky na jedné z univerzit na západě země, dostala za úkol uvést do souvislosti jednotlivá čísla a vznést doporučení.

Přišla jen s jedním.

Ovšem poté, co si členové Královské komise její zprávu přečetli, odmítli ji prezentovat veřejně.

A tak se profesorka Robinsonová rozhodla udělat to sama. Uspořádala malý seminář pro své kolegy statistiky. Streamovala ho online, aby se mohli podívat i ti, kdo se nezvládli zúčastnit osobně.

Armand si video našel, sledoval, jak Abigail Robinsonová stojí před svými tabulkami a grafy. Když mluvila o úmrtích, přeživších a zdrojích, hlas měla srdečný, oči inteligentní.

To video našli i jiní. Nejen akademici, ale i širší veřejnost. Profesorka Robinsonová dostala pozvání, aby uspořádala další přednášku. Obsáhlejší přednášku. A pak ještě obsáhlejší.

Její zpráva se scvrkla na tři slova, která teď zdobila trička, velké placky a čepice.

Všechno bude dobré.

Co začalo jako suchopárný výzkumný projekt, jehož osudem bylo skončit na úřadu vlády mezi stohy dalších lejster, se utrhlo ze řetězu. Uniklo na veřejnost. A začalo se šířit jako lavina. Na periferii se z toho zrodilo hnutí. Ještě se z něj nestal mainstream, ale Gamache viděl, že je to jen otázka času. Stejně jako sama pandemie se rychle šířilo i sdělení Robinsonové. Nacházelo lidi citlivé právě k této podivné směsici naděje v budoucnost a strachu z toho, co by se mohlo stát, kdyby neudělali, co Robinsonová navrhuje.

Všechno bude dobré. Všechno bude dobré a všechny způsoby věcí budou dobré.

Šlo o citát jedné z Gamachových oblíbených spisovatelek, křesťanské mystičky Juliány z Norwiche, která nabízela naději v čase velkého utrpení.

Jenže na rozdíl od Juliány z Norwiche měl slogan profesorky Robinsonové temné jádro. Když Robinsonová říkala „Všechno bude dobré“, ve skutečnosti tím nemínila všechno. Nebo každého.

Na jejích akcích se začínaly objevovat i další placky, jejichž prodejem se měly získat finance na vědeckou práci, která se proměnila v křížovou výpravu. To Gamache ve své poklidné pracovně ve světle vánočního stromku probleskujícím z obývacího pokoje dobře viděl.

Na nových plackách, které podporovatelé statističky nosili, byl teď mnohem tísnivější citát. I ten rozpoznal. Šlo o verš z básně jedné potrhlé, ale geniální básnířky. S vyšinutou husou.

Nebo bude MOC POZDĚ, jak vždycky bylo? „MOC POZDĚ“ se psalo tučnými verzálkami. Jako výkřik. Zaječení. Varování a výčitka.

Za několik krátkých měsíců se z výzkumného projektu stalo hnutí. Z neznámé akademičky se stala prorokyně.

A naděje se změnila v rozhořčení, když se obě jasně vydělené strany utužily a srazily. Jedni věřili, že profesorka Robinsonová nabízí jedinou cestu ven. Milosrdné a praktické řešení. Ty druhé to pobuřovalo. Viděli v tom ohavné znásilnění všeho, co kdy měli za svaté.

Jak hluk v hledišti narůstal, ohlédl se Armand Gamache k ženě ve středním věku čekající, až bude moct pokračovat, a napadlo ho, jestli se z prorokyně stane spasitelka. Nebo mučednice.

tři

Večer před akcí, když už byly děti vykoupané a uložené a celý dům ztichl, přišel Jean Guy Beauvoir za svým tchánem do pracovny.

Ve skutečnosti byl na cestě do kuchyně pro poslední vánoční tartaletku, když si všiml světla pode dveřmi pracovny.

Jean Guy na chvilku zaváhal, ale pak se rozhodl a zaklepal.

„Entrez.“

Tmavé vlasy už začínaly Jeanu Guyovi šedivět a v pohledném obličeji se mu objevilo pár vrásek. Po dni stráveném na slunci a v silném větru měl pleť zrůžovělou, byť sám dal jasně najevo, že před „zrůžovělou“ dává přednost „ošlehané“.

Teď se podíval na talířek, který držel v ruce. Na voňavé tartaletce plněné směsí sušeného ovoce, kterou si Jean Guy ohřál v mikrovlnce, se rozpouštěla lžíce máslového krému.

Polkl sliny a pak položil talířek před tchána.

„Tady máte. Myrna to sem přinesla odpoledne, když jsme stavěli hrad ze sněhu a vy jste si dával šlofíka.“

Jean Guy se usmál. Dobře věděl, že jeho tchán odjel kvůli práci. Nabídl, že ho doprovodí, ale v tomhle zřídkavém případě mu Armand řekl, ať si užívá svátky. A Beauvoir v tomhle zřídkavém případě neprotestoval.

Jean Guy se s rodinou přestěhoval z Paříže zpátky do Montrealu a nedávno se vrátil do Sûreté, kde se dělil o povinnosti zástupce velitele oddělení vražd s Isabelle Lacosteovou.

Po strastech a hrůzách pandemie představovaly vánoční prázdniny ve Three Pines vítaný oddech. Úlevu.

Jakmile dorazili domů, děti dostaly teplé suché oblečení a usadily se na pohovce s horkou čokoládou, zatímco psi, Henri a starý Fred, usnuli u krbu spolu s malou Gracie. Která možná byla a možná nebyla fenka. Nebo fretka.

Vesničané se sázeli, že to malé stvořeníčko je čipmank, i když Armandův kmotr Stephen Horowitz, který teď bydlel u Gamachových, s potěšením mluvil o Gracie jako o kryse.

„Víte, jsou ohromně inteligentní,“ vykládal třiadevadesátiletý stařík dětem, když vylezly na pohovku a usadily se kolem bývalého finančníka.

„A jak to víš?“ zajímala se vážná Zora.

„Protože jsem kdysi jednou byl.“

„Tys byl krysa?“ podivila se Florence.

„No jistě. Velká tlustá krysa s dlouhatánským hebkým ocasem.“

S vykulenýma očima poslouchaly, jak jim vypráví o svých krysích dobrodružstvích na Wall Street a na Bay Street, na rue Saint-Jacques v Montrealu a na pařížské burze.

To bylo odpoledne. Teď už všichni leželi v postelích a spali.

Jen jeden se ještě neuložil.

Armand stiskl na laptopu pauzu a zvedl hlavu. Slyšel známé skřípání a praskání, jak se s klesající teplotou mráz zakusoval do kostí starého domu. Na vědomí, že je jeho rodina v bezpečí v postelích, bylo něco hluboce uklidňujícího.

„Merci.“ Armand se děkovně usmál a kývl směrem k tartaletce.

Pak si sundal brýle a promnul si oči.

„To je ta osoba, kterou chráníte?“ zeptal se Jean Guy, posadil se a ukázal na displej počítače.

„Oui.“

Armandovy odpovědi byly nezvykle úsečné, a tak se Jean Guy na obraz na displeji zahleděl pozorněji.

Ukazoval ženu ve středním věku, jak stojí na pódiu a usmívá se. Byl to příjemný úsměv. Ne úšklebek. Neměl v sobě žádnou zlobu ani podlost. Nebyl ani samolibý, ani maniakální. Působila mile.

„Děje se něco?“

Když Jean Guy pohlédl na tchána, uviděl, že je hluboce znepokojený.

Armand odhodil brýle na stůl a kývl k displeji. „Tohle je záznam, který Abigail Robinsonová pořídila na jedné akci těsně před Vánocemi. Jakmile jsem se na ni odpoledne podíval, zavolal jsem prorektorovi té univerzity a požádal ho, ať tu zítřejší akci odvolá.“

„Vážně? A co řekl?“

„Že přeháním.“

Armand chtěl prorektorovi věřit. Chtěl srolovat plány budovy, zaklapnout notes, obléknout si bundu a připojit se k rodině.

Chtěl sedět s vnoučaty ve velkých červených sáních s těžkým přehozem na nohách a sledovat, jak koník Špageta švihá ocasem, zatímco táhne sáně severní cestou do kopce ven ze vsi.

Místo toho nasedl do auta a odjel do North Hatley na schůzku s rektorkou.

čtyři

Vrchní inspektor Gamache si sundal bundu, zul vysoké boty a následoval rektorku do jejího obývacího pokoje.

„S’il vous plaît, Armande.“ Ukázala na pohodlné křeslo u krbu.

Místnost lemovaly knihy a nad krbem visel obraz od A. Y. Jacksona. Gamache k němu zalétl pohledem, ale pokračoval k francouzským dveřím na druhém konci elegantního pokoje. Postavil se k nim s rukama sepjatýma za zády a vyhlédl ven na jezero Massawippi. Rozlehlá vodní nádrž obklopená hustým lesem byla už zamrzlá. Obrovská plocha třpytivé běli. Až na malý obdélník odhrabaný kousek od břehu přímo před domem, zaplavený vodou a znovu zamrzlý, aby z něj vzniklo kluziště.

Právě na něm probíhal hokejový zápas, i když nechápal, jak hráči poznají, kdo patří ke kterému mužstvu. Všichni měli na sobě mikiny Montreal Canadiens, Habs.

„Rodina?“ zeptal se, když se k němu přidala.

„A nějaké děti ze sousedství, ale ano, většina jsou naše vnoučata. Vy a Reine-Marie už taky dvě máte.“

„Čtyři.“

„Čtyři? No, na hokejové mužstvo to ještě není, ale skoro.“

„Naše děti teprve začaly bruslit,“ opáčil a vrátil se ke křeslům. „Kdyby se tak hokej dal hrát na všech čtyřech.“

Místnost byla teplá a útulná. Dokonale odrážela rektorčinu osobnost.

Colette Robergeová zastávala tu z větší části ceremoniální pozici na univerzitě dva roky. Předtím působila jako děkanka matematické fakulty a byla emeritní profesorkou.

Počítal ji mezi své přátele, i když nijak zvlášť blízké.

„Dáte si kávu?“ zeptala se.

„Non, merci.“

„Tak čaj?“

„Nic si nedám, děkuju, Colette.“ Usmál se a počkal, až se posadí, teprve pak zaujal své místo. „Jak se má Jean-Paul? Rád bych ho pozdravil.“

„Je na jezeře, soudcuje zápas. Co vaše rodina? Přestáli jste pandemii všichni?“

„Ano, všichni se mají dobře, děkuju.“

„A co Stephen? Po tom, co se stalo v Paříži?“

„Ve své obvyklé formě.“

„Tak to nemůže být dobré,“ opáčila s úsměvem.

Pětasedmdesátiletá rektorka Robergeová byla neúnavnou podporovatelkou univerzity a vynikající akademičkou. A teď, uprostřed vlastní rodinné dovolené, si na něj udělala čas a uvítala ho, jako by ho očekávala.

A možná, pomyslel si, to tak i bylo.

„Co pro vás můžu udělat, Armande?“

„Jde o Abigail Robinsonovou.“

Maličko zvedla obočí. Položila jednu pěstěnou ruku na druhou a Gamache si všiml, že lehce stiskla. Ovšem v obličeji měla dál příjemný výraz.

Rektorka byla dost chytrá, aby nepředstírala, že o ničem neví.

„Ano? A co s ní?“

„Určitě víte, že zítra odpoledne má na univerzitě přednášku.“

„Ano, to jsem viděla.“

„A vy to schvalujete?“

„Není na mně, abych to schvalovala nebo neschvalovala.“ Do hlasu se jí vkradl maličko chladný tón. První varování. „A není to ani na vás.“

Přehodil si nohu přes nohu v jemném náznaku, že se jen usazuje a nenechá se zastrašit.

Když to rektorka viděla, vstala a přihodila do ohně další poleno, čímž vyslala do komína vířící roj jisker. A k němu další vzkaz.

Má na to celý den.

„Půjdu přímo k věci,“ pokračoval. „Myslím, že ty prostory se na tu akci nikdy neměly pronajmout, ale když už se stalo, podle mě by se měla zrušit.“

„A s tím jdete za mnou? Není nic, co bych s tím mohla udělat, i kdybych chtěla. Moje pozice je jen čestná, jak sám víte. Nemám žádnou skutečnou moc.“

„Požádal jsem prorektora.“

„Opravdu? A co na to řekl?“ Gamache v jejím hlase slyšel jisté pobavení.

Prorektor univerzity, jakkoli byl ve svém oboru velikánem, měl do vůdčí osobnosti a tvůrce školní politiky daleko.

„Odmítl.“

„Nechte mě hádat.“ Zavřela oči. „Účelem univerzity je poskytnout bezpečný přístav nonkonformním hlasům.“ Když oči zas otevřela, uviděla, že se její host usmívá.

„Nemýlí se,“ podotkl Gamache.

„Ne.“

„Jenže tohle není jen nonkonformní hlas.“ Naklonil se k ní. „Máte vliv, Colette. Měla byste kontaktovat správní radu. Váží si vás. Požádejte o konferenční hovor.“

„A co bych jim řekla?“

„Že taková přednáška zabalená do akademického hávu není jen nesmysl, ale že je to nebezpečné. Tím, že se koná na půdě univerzity, riskujete, že dodáte jejím názorům legitimnost.“

Chvilku na něj zkoumavě hleděla. Na jeden úder srdce. Pak druhý. Jako by to zvažovala, i když by Armanda překvapilo, kdyby tenhle rozhovor nepředvídala a nepřipravila si odpověď.

To měli společné. Předvídali události. Připravovali se na ně. On cestou sem dělal totéž. Střety vždycky nevyhrával a ani to nečekal. Některé bitvy se nedají vyhrát. Ale někdy stačí se jen ukázat.

Musel to zkusit.

„Jestli si myslíte, že je to nebezpečné, tak to stopněte sám,“ odpověděla. „Jako důstojník Sûreté k tomu máte pravomoc. Tedy jestli si myslíte, že Abigail porušuje zákon. Myslíte si to?“

„Non. Kdybych si to myslel, nebyl bych tady, i když je tu moc příjemně.“

Při těch slovech se usmála. „Takže chcete, abych za vás dělala špinavou práci, Armande? Nechcete, aby si někdo myslel, že zneužíváte své pravomoci, tak žádáte po mně, abych já zneužila ty svoje?“

Přestože viděl, jak se k němu blíží tenký střípek ledu, stejně ho překvapilo, co řekla potom.

„Schovával byste se za sedmdesátiletou ženskou? To jste takový zbabělec?“

Naklonil hlavu ke straně a rychle přehodnocoval situaci. Byl to přímý, a dokonce sprostý osobní útok. Nezabolelo to. Věděl, že není zbabělec. A věděla to i ona.

Během jeho kariéry už ho obvinili ze spousty věcí, ale tohle si mu netroufli vmést do obličeje ani jeho nepřátelé.

Tak proč to udělala rektorka, kterou znal a vážil si jí? Bylo to pod její úroveň.

Místo aby si dovolil se rozčilit, ještě víc se zklidnil. Jeho soustředění a pozornost se zostřily, dokonce i dech měl pravidelnější. Tak jako vždycky, když se připravoval na nějakou konfrontaci, ať fyzickou, nebo intelektuální.

Už na cestě sem si uvědomoval, že to možná bude napjatý rozhovor, ale tuhle reakci od rektorky nečekal.

„No, mám strach,“ odpověděl klidným hlasem, „jestli máte na mysli tohle. Nejen z toho, že se to celé zvrhne v násilnosti – k tomu má potenciál každé veřejné shromáždění a tohle víc než jiné. Ale bojím se, že když se ta akce bude konat na univerzitní půdě, nejenže to univerzitu poskvrní, ale pomůže to tu myšlenku šířit dál. Mohla by nakazit celou provincii. A nejen ji.“

„Vy považujte svobodu slova za infekci? Myšlenky za virus? Myslela jsem, že věříte v deklaraci lidských práv. Nebo se tak jen tváříte před veřejností? Ukazuje se teď vaše situační etika? Svoboda slova je v pořádku, jen když se nesráží s vaší osobní vírou, s vaší ideologií?“

„Já nemám žádnou ideologii –“

Colette Robergeová se zasmála. „Nic si nenalhávejte. Nějakou víru a hodnoty má každý.“

„Ano, ty mám, ale to je něco jiného. Nenechala jste mě domluvit. Nemám žádnou ideologii kromě hledání a obrany prostoru mezi svobodou a bezpečností.“

Na chvíli ztichla. „A vy si myslíte, že ho ta přednáška narušuje?“

„Víte, co tvrdí? Co prosazuje?“

„V hrubých rysech ano.“

„A vám to nevadí?“

„Opakuju, že není na mně, abych s tím souhlasila nebo nesouhlasila. Kdybychom připustili jen přednášky na témata, která ‚nám nevadí‘, univerzita by přestala být místem učení, nemyslíte? Nikdy bychom neprozkoumali nové myšlenky. Radikální myšlenky, možná i takové, které se považují za nebezpečné. Pořád bychom jen dokola opakovali a poslouchali to samé. Jako v dozvukové komoře. Ne, tahle univerzita je novým myšlenkám otevřená.“

„Tohle není nová myšlenka.“ Zahleděl se na ni. „Zní to, jako že s profesorkou Robinsonovou souhlasíte.“

„Souhlasím s tím, že nonkonformní hlasy, nepopulární postoje, dokonce i nebezpečné myšlenky jsou důležité, pokud nezajdou moc daleko.“

„A kde je ta hranice?“

„O tom musíte rozhodnout vy, vrchní inspektore.“

„Zříkáte se morální odpovědnosti k univerzitě a přenecháváte ji policii?“

Jejich hlasy stoupaly. Ještě na sebe nekřičeli, ale rozhovor už byl dost vypjatý. Armand věděl, že chybí jen málo, aby zašli moc daleko.

Colette už meze překročila, když o něm řekla, že je zbabělec. A on je možná právě překročil, když ji obvinil, že se zříká odpovědnosti. Měl k tomu ale důvod.

„Obhajujete tady zneužívání moci,“ opáčila. „Umlčování svobody slova. A tomu se říká tyranie. Dávejte si pozor, vrchní inspektore. Pohybujete se na velice tenkém ledě. Myslela jsem, že zaručíte, aby ta akce proběhla bezpečně, ale vy teď mluvíte jako fašista.“

Gamache se na chvíli odmlčel, než odpověděl: „Takže vy jste ten důvod, proč to přidělili mně?“

Rektorce došlo, že se nechala vyprovokovat a prozradila až příliš. A jak se na muže sedícího naproti sobě dívala, uvědomila si, že to skoro jistě udělal naschvál. Popichoval ji, tlačil a ponoukal, dokud nevyletěla. Dokud nezapomněla na mez, kterou si sama vytyčila.

Ovšem měla podezření, že byla rozhozená už před jeho příjezdem. Nebyla si jistá svým postojem, stanoviskem, které zaujala. Nebyla si jistá, jestli dělá správnou věc. Vlastně se dost obávala, že nedělá.

Jenže už bylo pozdě. A on stejně nevěděl všechno.

Potvrdila to pokývnutím hlavy.

„Udělala jsem chybu, když jsem to po vás žádala?“ zeptala se. „Myslela jsem, že se zachováte čestně a profesionálně, ale možná po vás chci moc. Vzhledem k okolnostem a vašemu osobnímu nastavení by pro vás bylo nejspíš těžké profesorku Robinsonovou bránit, kdyby na to došlo.“

Teď už opravdu překročila meze, ale tentokrát to udělala záměrně. Aby přesměrovala pozornost. Viděla v jeho obličeji šok, který rychle vystřídal vztek.

„Omlouvám se,“ řekla skoro okamžitě, i když se dalo pochybovat, že to myslela upřímně. „Neměla jsem to říkat, ale je to oprávněná otázka.“

„To není, madame rektorko, a dobře to víte. Právě jste do toho zatáhla mou rodinu. Obvinila jste mě z tyranie, dokonce z toho, že bych dopustil, aby někomu ublížili, možná ho dokonce zabili, protože náhodou nesouhlasím s jeho ideologií.“

„Ne, obvinila jsem vás z toho, že jste člověk. Z toho, že bráníte svou rodinu. A když už jsme u toho, vy jste mě obvinil, že nechám kompromitovat tisíce mladých lidí, protože se do toho nechci plést.“

Měřili si jeden druhého pohledem. Rozlíceným. Oba už přišli o své těžko udržované sebeovládání.

Bože můj, pomyslel si Gamache a zařadil zpátečku. Takhle to začíná. Tohle Abigail Robinsonová dělá, dokonce zpovzdálí. Jen mluvit o ní dokáže zasít semena hněvu. A s nimi i strach.

Ano, bál se. Že její statistiky a grafy zapustí kořeny. Že tomu lidi postupně začnou věřit a obhajovat neobhajitelné.

Zhluboka se nadechl. „Omlouvám se, Colette. To jsem přehnal.“

Mlčela. Zdálo se, že ještě není připravená se sama omluvit.

„Proč univerzita s tím pronájmem prostor souhlasila?“ zeptal se.

„To se ptáte mě? Já akce neodsouhlasuju.“ Její řeč stále zněla úsečně.

„Navíc proč se profesorka Robinsonová rozhodla přijet zrovna sem?“

„A proč ne?“

„Vám nepřipadá zvláštní, že jinak obvykle přednáší na západě, a když dorazí na východ, nemíří na Torontskou, na McGillovu nebo na Montrealskou univerzitu? Nebo do nějaké velké haly ve velkém městě, ale na malou univerzitu do malého města?“

„Université de l’Estrie má velice dobrou pověst,“ opáčila rektorka.

„C’est vrai,“ uznal a přikývl. „Je to pravda, ale i tak to překvapí.“

Jak to dál promýšlel, z hlasu se mu vytrácely emoce. Jedna věc ho totiž až dosud nenapadla. Natolik ho rozptylovaly morální, právní i logistické problémy, že se vůbec nepozastavil nad tím, proč právě Université de l’Estrie.

„Možná ji všude jinde odmítli,“ uvažoval nahlas.

„To není podstatné,“ odpověděla.

Povzdechl si. „Pral jsem se s tím, Colette. Až do včerejšího večera jsem si to pořád převracel v hlavě. Ale včera jsem se podíval na její poslední přednášku a na to, jakou měla dohru. Jak se do sebe její posluchači pustili. Porušuje zákon? Jde v případě jejích přednášek o nenávistný projev?“ Prohrábl si rukou vlasy. „Ne, ovšem už vedly k velice, velice ošklivým konfrontacím.“

„Což je důvod, proč jsem požádala o vás. Vím, že ochrana Abigal je nad síly ostrahy kampusu.“

„Abigail?“

„Ano, tak se jmenuje, ne? Abigail Robinsonová.“

„Oui, ale vy jste použila křestní jméno. Ne profesorka Robinsonová.“ Spustil nohu, kterou měl přehozenou přes druhou, a naklonil se k ní. „Znáte se s ní? Osobně?“

Pak ho něco napadlo.

„Proto si zvolila Université de l’Estrie? Pozvala jste ji?“

„Děláte si legraci?“

„Non.“

Rektorka do něj zabodla pohled. Pak ustoupila.

„Máte pravdu. Znala jsem se s ní. Před lety. Ale nepozvala jsem ji sem.“

„A jak jste se s ní poznala?“

„Nechápu, jak by na tom mohlo záležet, ale když se ptáte, znala jsem jejího otce. Nějakou dobu jsme spolu studovali. Byl taky statistik. Když jsem byla hostující profesorkou na Oxfordu, požádal mě, abych dohlédla na Abigail, která tam zrovna studovala matematiku.“

„Jaká byla?“

„Záleží na tom?“

„Znát osobnost člověka, kterého chráním, pomáhá. Je agresivní? Ustrašený? Poddajný? Bude poslouchat instrukce, nebo se bude hádat?“

Rektorka Robergeová upřela zrak přes jeho rameno do minulosti.

Viděla proti sobě seřazené chytré mladé muže a ženy, o málo víc než chlapce a děvčata. Sotva si začínali uvědomovat drsnou pravdu, že zatímco doma na svých školách snadno předběhli ostatní studenty, na Oxfordu budou mít co dělat, aby vůbec udrželi krok. Mrknutím oka se z výjimečných propadli do průměru.

Spoustě se jich nedařilo, nedokázali se přizpůsobit, ale Abigail se přizpůsobila celkem rychle.

„Na rozdíl od většiny jejích leckdy neotesaných stoupenců ji bylo snadné mít rád,“ začala Colette. „Nepocházela ze zámožného prostředí, ale z rodiny, která si vážila intelektuálních úspěchů. Byla cílevědomá, sympatická.“

„Ambiciózní?“

„Ne víc než vy,“ odpověděla Colette s úsměvem.

„A její práce?“

„Výjimečná.“ Když teď mluvili o akademických tématech, Colette Robergeová se uvolnila. „Nejsem si jistá, jestli si uvědomujete, že matematika není lineární. Je to křivka. A v těch nejbystřejších, nejpohotovějších myslích se přiklání k filozofii, hudbě, výtvarnému umění.“ Propletla si prsty. „Jsou propojené. Jestli posloucháte Bacha, tak jeho dílo je stejně tak záležitostí hudby jako matematiky.“

Gamache to už slyšel. Naslouchal Claře Morrowové, své kamarádce, sousedce a nadané malířce, když hloubala nad konvergencí. Nad perspektivou a proporcemi. Nad prostorem. Nad logikou a řešením problémů. A portrétním uměním.

„Jedna naše kamarádka cituje Roberta Frosta,“ odpověděl. „Báseň začíná knedlíkem v krku. A moje známá malířka to cítí stejně. Mají to tak i matematici?“

Rektorka věděla, že je to víc než jen obyčejná otázka. Šlo o ruční granát. Zajímavý, ale i tak potenciálně výbušný.

„To bych neřekla. Myslím, že pro matematiky nebo statistiky ten knedlík v krku přichází až na konec. Když vidíme, kam nás naše práce zavedla.“

„A jak se dá překroutit?“ Když Colette neodpověděla, pokračoval: „Myslíte, že profesorka Robinsonová měla knedlík v krku, když se podívala na svoje grafy?“

„To se budete muset zeptat jí. Koukněte, já ji nebráním.“

„Ale zní to, jako že ano. Nechat její přednášku proběhnout je špatné,“ přesvědčoval dál. „Pořád dokola jsem procházel pravidla cenzury a co se považuje za podněcování k nenávisti. Kdybych to na základě toho mohl zarazit, udělal bych to. A je možné, že zítra to přímo na té přednášce budu moct zastavit s ohledem na veřejnou bezpečnost, ale právě teď nemám žádný důvod.“

Jeho slova visela v teplém vzduchu mezi nimi, zatímco oheň tiše praskal a z kluziště na zamrzlém jezeře k nim doléhal radostný křik.

Padl gól, ale na které straně?

A pak se v místnosti znovu rozhostilo ticho.

„Žádám vás,“ řekl Armand tiše, „prosím vás, Colette, odvolejte to. Vymluvte se na cokoli. V budově nefunguje topení. Zaměstnanci potřebují dovolenou. Při rezervaci se stala administrativní chyba. Prosím. Tohle nedopadne dobře, pro nikoho.“

Rektorka zkoumavě hleděla na muže před sebou. Znala ho už desítky let. Sledovala, jak stoupá po žebříčku hodností. Viděla jeho velký pád.

A dívala se, jak se znovu dává dohromady a vrací se do práce, která pro něj byla víc než prací.

Měl to vepsané v obličeji. Ve vráskách a prohlubních. Nezpůsobilo je stáří. Přinejmenším ne všechny. Představovaly mapu jeho života. Věcí, jimž věřil. Postojů, které zastával, a ran, které utržil.

Viděla hlubokou jizvu na jeho spánku.

Ne, tenhle člověk není zbabělec, ale jak sám přiznal, má strach.

Jenže ten má i ona.

Colette Robergeová vstala a oznámila: „Já tu akci nezruším, Armande.“

Že tuhle bitvu nevyhraje, věděl vrchní inspektor Gamache skoro jistě ještě dřív, než vyšel ze své pracovny. Ovšem ačkoli ústupek nevybojoval, odcházel z domu Colette Robergeové s více informacemi, než s kolika sem přišel. Včetně té, že rektorka se s Abigail Robinsonovou zná. Dost dobře na to, aby jí stále říkala křestním jménem.

Uvažoval, jestli jedno z vánočních přání rozložených na policích s knihami a na krbové římse není podepsáno Abigail.

Netušil, proč by na tom mělo záležet, ale žádná informace není zbytečná.

„Děkuji, madame rektorko, že jste mě vyslechla.“

„Mrzí mě, že jsem vás do toho zatáhla. Vidím, jak je vám to nepříjemné.“

„Tak už to chodí.“

„Když máte vnouče s Downovým syndromem,“ prohodila.

Zastavil se ve dveřích, kde už si nasazoval rukavice, a podíval se na ni. Zjevně věděla víc, než dala najevo.

„Non, Idola je balzám a útěcha. Zato muset rozhodovat o věcech jako tahle je jako…“

„Nebudu se ptát jako co.“

Zasmál se. „Přijdete tam?“

„Moi? Non. Hodlám se schovávat pod peřinou a nebrat telefon. Poslyšte, Armande, oba víme, že tahle debata je zbytečná. Profesorka Robinsonová sice zítra bude mít přednášku, ale bude mluvit k prázdnému hledišti. A tím to skončí.“

Naklonila se k němu a políbila ho na obě tváře.

„Joyeux Noël. Bonne année. Pozdravujte ode mě Reine-Marie.“

„Nápodobně, Colette, vám i Jeanu-Paulovi.“

Když Armand kráčel po cestičce zpátky k autu, ještě se ohlédl a všiml si, že v předních oknech rektorčina domu jsou stále přilepené papíry. Na nich byly duhy, pravděpodobně nakreslené jejími vnoučaty během pandemie, a voskovkami napsaná slova Ça va bien aller.

S vážnou tváří se odvrátil. Všechno bude dobré. Věděl, že záleží na tom, co se tím „dobré“ myslí. A měl čím dál víc skličující pocit, že on a rektorka o tom mají rozdílnou představu.

Colette Robergeová si přitáhla kardigan těsněji k tělu a sledovala, jak vrchní inspektor odjíždí.

Právě v tu chvíli uslyšela křičící a hádající se dětské hlasy, jak se její vnoučata s kamarády vracela domů.

Práskly dveře a dovnitř se vehnal mrazivý vzduch. Ozvaly se tupé údery, jak na podlahu dopadaly skopávané zimní boty a brusle odhozené do kouta.

„Dáte si horkou čokoládu?“ nabídla.

„Ano, prosím, babi.“

Babi Colette říkaly i děti, které s ní nebyly příbuzné. Vlastně věděla, že i někteří její kolegové, a dokonce i předseda quebecké vlády jí přezdívají Grand-mère.

Usoudila, že je to milé a zároveň i výhoda. Bylo mnohem pravděpodobnější, že se v blízkosti své babičky moc hlídat nebudou.

Zamíchala v hrnci kakao a zahleděla se na svého manžela v koutě, kde byl už od rána pohroužený do skládání puzzle. Zatímco život bez povšimnutí vířil kolem něj.

Když Armand toho večera seděl v pracovně s Jeanem Guyem, naklonil se nad stůl a spustil na laptopu přehrávání. Sledovali, jak ta milá žena Abigail Robinsonová začíná mluvit.

Po dvaceti minutách se Jean Guy natáhl a stiskl pauzu.

„Říká to, co si myslím, že říká?“

Armand přikývl.

„Do hajzlu,“ zašeptal Jean Guy. Očima sjel od počítače k tchánovi. „A vy ji budete chránit?“

„Někdo musí.“

„Věděl jste, co prohlašuje, když jste s tím souhlasil?“

„Non.“

„A věděl jste, co prohlašuje, když jste mi řekl, že mě tam nebudete potřebovat?“

„Non.“

Dívali se jeden druhému do očí. Zrůžovělý obličej Jeana Guye přešel postupně do rudé. Semena hněvu byla zaseta.

„Jdu nahoru,“ oznámil Jean Guy.

„Půjdu s vámi.“

Armand zhasl vánoční stromek. Ve tmě viděl tři obrovské borovice na návsi. Jejich pestrobarevné vánoční osvětlení zpod sněhové nadílky, která jim ležela na větvích, vydávalo červenou, modrou a zelenou záři.

Henri a Fred je pomalu následovali do schodů. Gracie už spala ve Stephenově pokoji.

Armand políbil na dobrou noc Florence a Zoru, pak přešel do vedlejšího pokoje, kde Jean Guy hleděl na svou dceru. Záclony nadouval chladný vánek a teplota v místnosti kvůli němu padala, jako by se blížilo něco ohavného.

Armand spustil okno, dokud nezůstalo otevřené jen na škvírku, potom přetáhl peřinu přes Honorého, kterému se nějak povedlo propašovat do postýlky svoje nové boby. Políbil chlapečka, načež se připojil ke svému zeti.

Malá Idola klidně spala, aniž by tušila, jaké síly se kolem ní stahují.

Jean Guy zvedl oči. „Vím, že jste na pomoc s tou zítřejší akcí povolal Isabelle a další lidi z našeho oddělení. Chci tam být taky.“

„To není dobrý nápad a dobře to víte.“

„Jestli tam nebudu jako součást týmu, přijdu jako divák. Každopádně tam jedu.“

Armand viděl, že semena vyklíčila. „Ráno vám dám vědět.“

Později toho večera Jean Guy sešel dolů do obývacího pokoje a posadil se do křesla u krbu, v němž už žhnuly jen uhlíky. Našel to video, které mu Armand ukázal, a tentokrát si ho pustil celé. Už chápal, proč Armand jel za rektorkou a žádal ji, nebo spíš žadonil, aby tu akci zarazila.

A věděl, proč jeho tchán nechce, aby se k té ženské jakkoli přibližoval.

pět

„Profesorko Robinsonová? Já jsem vrchní inspektor Gamache ze Sûreté.“ Už se hovoru s ní nemohl dál vyhýbat. „Jste připravená začít?“

Abigail Robinsonová na muže, který k ní právě dorazil, upřela pohled.

Přestože se ještě neseznámili, Debbie jí ho ukázala jako policistu, který tady velí. Ani nemusela. Jeho autorita byla zjevná.

Neměl na sobě uniformu, ale sako a kravatu. Z kvalitního materiálu, dobře střižené.

Nebyl klasicky krásný, ale měl v sobě něco přitažlivého. Možná šlo o ten jeho klid. Ovšem když stál přímo před ní, nejpozoruhodnější na něm byly oči.

Tmavě hnědé, jasné. Pozorné, jak očekávala. Pověřili ho bezpečností, tak by měl být ve střehu.

Vyzařovala z nich inteligence, ale nejen ta. Jeho pohled byl přemýšlivý.

Měla před sebou člověka, který se zamyslí, než začne jednat. Věděla, že je to vzácný jev, mít mezi myšlenkami a činem nějaký prostor. Většina lidí to tak nemá. Domnívají se, že ano, ale většina jich jedná impulzivně, dokonce instinktivně a pak si to ospravedlňují.

Profesorka Robinsonová věděla, že ta mezera, ta prodleva znamená, že člověk dokáže ovládat, co dělá. Má možnost volby. A s tou přichází moc.

Tenhle muž měl možnost volby i moc. A právě teď si zvolil chovat se slušně. Snažil se skrýt svou nechuť k ní za přirozeně šarmantní vystupování, ale v jeho přemýšlivých očích to viděla. Měl o ní velice nízké mínění.

„Profesorko,“ zopakoval. „Je těsně po čtvrté. Hlediště je plné. Bude lepší, když začnete co nejdřív.“

Za silnými závěsy slyšela hluk. Znělo to, jako když se na ně řítí velký nákladní vlak. Sál se začal maličko otřásat vzrušením, netrpělivostí a očekáváním. Byl to zvuk stovek lidí. Čekali. Na ni.

Vztáhl k ní ruce ve snaze popohnat ji kupředu, ale postavila se mezi ně její asistentka.

„Máš všechno, co potřebuješ, Abby?“ Rozhlédla se. „Je na pódiu voda? Máš svoje poznámky?“

„Mám všechno, Debbie, děkuju.“

Gamache viděl, že kromě vztahu zaměstnankyně – zaměstnavatelka jsou zároveň kamarádky.

Profesorka Robinsonová se k němu obrátila zády. Kdyby nevěděl svoje, kdyby neviděl záznamy z jejích předchozích akcí, podle výrazu jejích očí by myslel, že má před sebou hodnou a milou ženu.

Jenže on to věděl. A bylo mu jasné, že její oči neobrážejí, co se jí honí hlavou nebo co hodlá vypustit z pusy.

Ačkoli tu byla ještě jiná možnost.

Abigail Robinsonová možná věří, že to, co obhajuje, je rozumné, dokonce ušlechtilé. Že nejde o akt nemravné krutosti, ale o laskavost.

„Děje se něco?“ zeptala se ho Isabelle Lacosteová. Její hlas ve sluchátku zněl o něco výš než obvykle. „Začne už?“

Slyšel, že hluk za závěsem zesiluje.

„Oui,“ odpověděl a obrátil se k Robinsonové. „Pokud nemáte nic proti, bude nejlepší, když vyjdete na pódium. Máte někoho, kdo vás představí?“

Rozhlédl se. Kromě madame Schneiderové a zvukařky v zákulisí nikdo nebyl. Ve chvilkovém záchvatu paniky si pomyslel, že to snad padne na něj.

A možná by to měl udělat, jen aby ji dostal ven a uklidnil tak teď už zdivočelý dav.

Profesorka Robinsonová zalétla pohledem ke dveřím a pak odpověděla. „Ne, půjdu tam sama. Žádné představování není třeba. Tihle lidi vědí, kdo jsem.“ Usmála se. „V dobrém i ve zlém.“

Na někoho čeká, napadlo Gamache. Proto zdržuje. Doufá, že se někdo objeví.

Osoba, která se právě teď schovává pod peřinou a nebere telefon.

„Hodně štěstí. Budeš skvělá, Abby Mario,“ popřála jí Debbie a zářivě se na kamarádku usmála.

I když tím zjevně chtěla profesorku podpořit, zdálo se, že ji to spíš popudilo. Třeba věří, pomyslel si Gamache, že když se „hodně štěstí“ vysloví nahlas, přinese to smůlu.

Vědci, se kterými se setkal, byli většinou silně pověrčiví. A totéž platilo i o policistech.

„Pojďte se mnou, prosím,“ vybídl ji, načež ji doprovodil k mezeře mezi těžkými závěsy. „Viděl jsem záznam z vaší poslední akce. Nechceme, aby se to opakovalo. Jestli to bude vypadat, že se publikum přestává ovládat, řeknete jim, aby se uklidnili. Pokud to nezabere, vyjdu na pódium já s varováním, že jestli se lidi nezačnou chovat slušně, přednášku ukončím.“

„Rozumím, vrchní inspektore. Věřte mi, taky nechci, aby se to opakovalo.“

„Je to pravda?“

„Ano. Kdybyste se jen nedíval, ale i poslouchal, věděl byste, že násilí neschvaluju. Právě naopak. Tady jde o hojení. Naneštěstí někteří moje slova a jejich význam překrucují.“

Její prohlášení bylo tak hrozné, tak falešné, že na ni chvíli zůstal jen zírat. Armand Gamache z celého srdce toužil oponovat tomu, co právě řekla, ale nebyl v té pozici, nebyla na to vhodná doba ani to neměl v popisu práce.

Pro tuto chvíli měl v popisu práce dostat odsud všechny ve stejném stavu, v jakém přijeli, i když měl strach, že toho se tak úplně dosáhnout nedá. Spousta lidí odjede se zasetou strašnou myšlenkou. Jako plevel v puklinách oslabující základy.

„Inspektore Beauvoire? Jak to vypadá u dveří?“

„Když jsme oznámili, že nikdo další už dovnitř nemůže, byla tu chvilku strkanice, ale už je klid,“ ohlásil Beauvoir.

„Bon, merci. Budeme začínat.“

Beauvoir si vypnul mikrofon a podíval se na zavřené dveře. Až do morku kostí věděl, že by to neměl dělat, ale zároveň mu bylo jasné, že to udělá.

Obrátil se k policistce vedle sebe a oznámil jí: „Máte to tady venku na povel.“

„Pane?“

„Já jdu dovnitř.“

Vrchní inspektor sledoval, jak se Abigail Robinsonová zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

Stejnou věc viděl na olympiádě dělat skokany do vody, zatímco jejich paty vyčnívaly přes okraj skokanského můstku, ruce měli ve vzduchu a záda obrácená k bazénu.

V okamžiku před neproveditelným skokem. Neodvolatelným.

Přesně totéž dělal i sám, když stál před zavřenými dveřmi s pozdviženou rukou sevřenou v pěst. Zastavil se, dopřál rodině uvnitř poslední chvilku klidu. Než se zřítí dolů.

Potom jeho klouby zaťukaly na dřevo.

„Bohužel vám musím oznámit…“Abigail Robinsonová se zhluboka nadechla a vystoupila na pódium. Armand Gamache se zhluboka nadechl a nechal ji to udělat.

šest

Reakce byla okamžitá a tak ohromující, že to Gamache málem srazilo o krok dozadu.

Řev a povyk už slyšel, z tribun během rozhodujících hokejových zápasů, poté co Habs skórovali. Nebo při finále Grey Cupu. Na koncertech, když skupina konečně vylezla na pódium.

Tady ale řval úplně jiný tvor.

Vykoukl ven.

Možná to bylo zahuštěním davu, přestože dával dobrý pozor, aby nepřekročili kapacitu. Možná to bylo akustikou ve staré tělocvičně, ale ten rámus zněl mnohem hlasitěji, než jaký by mělo být schopno pět set lidí vyprodukovat.

A on si rychle uvědomil, co je jeho příčinou.

V sále se fandilo, povzbuzovalo, skandovalo, ale stejnou měrou se ozývalo i bučení, výkřiky „Hanba!“ a posměšné kvičení.

Zněl tam i vřískot. Nedalo se poznat, jestli ty výkřiky jsou obdivné, opovržlivé, nebo je vydávají jen lidé zaplavení emocemi, kteří potřebují upustit páru.

Dohromady to dávalo akustický úder.

Vyšel víc zpoza závěsu, aby se mohl líp podívat. Očekával, že se profesorka Robinsonová zastaví, nebo se dokonce obrátí zpátky a vycouvá. Na chvilku zakolísá, nebo ji ten útok dokonce paralyzuje.

Namísto toho šla dál. Pomalu. Klidně. Jako by byla sama ve svém pokoji.

Armand Gamache sledoval její uvážlivý postup tou kakofonií a poznal odvahu, když ji měl před sebou, ale žádnou chrabrost v tom neviděl.

Šlo o odvahu pramenící z přesvědčení, z naprosté jistoty, ze zaplašení veškerých pochybností. Byla to odvaha fanatika.

Pak se ozvalo dupání těžkých zimních bot narážejících na dřevěnou podlahu, až se celá místnost doslova otřásala. Gamache zalétl v myšlenkách ke správci, který si právě teď musel zoufat.

V zadní části hlediště se Jean Guy Beauvoir postavil na špičky, aby něco viděl.

Všichni před ním dělali to samé a on se musel co chvíli zhoupnout, aby ženu, která kráčela téměř vycházkovým tempem přes pódium, aspoň občas zahlédl.

Zjevně jí bylo jedno, jaké pozdvižení působí.

Už záznam z její akce konané před deseti dny, na který se předtím díval, byl bouřlivý, ale ne takhle.

Isabelle Lacosteová ze svého vyvýšeného stanoviště asi v polovině místnosti sledovala pohyby publika. Lidé se kolébali dopředu dozadu, ze strany na stranu. Jako obrovský vlnící se oceán. Kdyby trpěla mořskou nemocí, už by byla zelená.

Pronikavým pohledem pátrala po problematických místech. Po vírech a vzedmutích. Tohle byl jeden z nebezpečných bodů. Když dav poprvé uvidí ohnisko svého zbožňování a hněvu.

Dívala se po policistech, které rozmístila porůznu podél stěn i doprostřed davu. Někteří byli v uniformě, jiní v civilním oblečení.

Inspektorka Lacosteová se obrátila k pódiu. Ne k jediné osobě na něm, ale k agentům Sûreté seřazeným před ním.

„Šéfe, co nevidět to tady vybuchne,“ varovala.

„Ne!“