Přeložila Jitka Švubová

WARRIOR

Copyright © 2016 by Karen A Lynch

All rights reserved.

Translation © Jitka Švubová, 2024

ISBN 978-80-284-0289-1

Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

KAPITOLA 1

„JEŠTĚ KROK, MOHIRE, a já tu děvku vykuchám.“

Prsty jsem zlehka přejel po jílci meče a pozorně přitom sledoval upíra, který byl zády přitlačený ke zdi a před sebou držel pod krkem lidskou dívku. Tvář měla zkřivenou hrůzou a z hrdla jí pod netvorovými spáry kapala krev. Cítil jsem, jak se na mě dívá a v duchu mě úpěnlivě prosí, ať ji zachráním.

Nepřestával jsem se ale soustředit na upíra. „Jestli si, příteli, myslíš, že tě ta holka přede mnou zachrání, tak se krutě pleteš.“

Přešlápl z jedné nohy na druhou a očima zapátral po jiné únikové cestě. Věděl, co jsem zač, a přece mu muselo být jasné, že odsud v žádném případě neodejde živý. Zbývalo mi jen přesvědčit ho, aby s sebou nevzal i tu dívku.

Z jiné části domu ke mně dolehl křik, který vzápětí utichl, jako když utne.

Upír vytřeštil oči. „Vy lidi chráníte. Neuděláš nic, co by jí uškodilo.“

Upřeně jsem se mu zadíval do očí. „To je sice pravda, ale jsem především lovec. Jestli na tvých prackách uvidím její krev, akorát tě zabiju s větší chutí.“

Ztěžka polkl a vrhl rychlý pohled na metr vzdálené dveře.

Trochu jsem mu to rozhodování usnadnil a přesunul jsem se o půl metru opačným směrem. Dokonce jsem nechal ruku s mečem klesnout, aby měl pocit, že má slušnou šanci.

Odhodil na mě dívku a ta vykřikla. Jednou rukou jsem ji zachytil a odstrčil stranou. Upír prudce vyrazil ke dveřím. Byl rychlý – upírem byl přinejmenším padesát let.

Jenže já byl rychlejší. Čepel mého meče mu ze strany proťala krk. Cosi zaskřehotal a zakryl si ránu dlaní, ale jeho krev i tak stihla potřísnit bleděmodrý koberec a tapety ve viktoriánském stylu.

Dívka vykřikla hrůzou.

Vrhl jsem se za upírem, který u dveří zakolísal. Zvedl jsem meč a probodl mu srdce takovou silou, že špička zbraně uvízla ve stěně za ním. Vytrhl jsem ji a netvor se zhroutil na zem.

Ve dveřích se objevil Chris, i jemu z meče odkapávala krev. „Tenhle byl poslední. Nahoře jsem našel ještě jednoho lidského kluka. Ztratil spoustu krve, ale přežije to.“

„Prima.“

V hnízdě sedmi upírů jsme objevili celkem čtyři mladé lidi. To, že dva z nich zůstali naživu, byl malý zázrak.

Dívka tiše zakňourala.

Chris si opřel meč o zeď a pomalu se k ní vydal. „Už je to v pořádku. Jsi v bezpečí.“

Se vzlykotem se na něj vrhla a pevně ho objala kolem pasu. Chris po mně vrhl bezmocný pohled, a já jen pokrčil rameny. Nemohl jsem pro tu dívku udělat nic, co by pro ni neudělal on.

Vytáhl jsem mobil a kývl směrem ke dveřím. „Vypadá to, že máš situaci pod kontrolou. Zavolám Denisovi a řeknu mu, ať nám sem pošle úklidovou četu.“

Vyšel jsem z domu do teplé, dusné noci, zavolal místní jednotce a nadiktoval jim adresu. Informoval jsem je i o tom, že tu máme párek dospívajících, kteří budou potřebovat lékařské ošetření. Počkal jsem deset minut, dokud nedorazili před dům, a potom jsem přešel po ulici k místu, kde jsme si s Chrisem na příjezdové cestě jednoho opuštěného domu zaparkovali motorky.

Stáhl jsem si zakrvácené tričko, našel na něm čisté místo a utřel si do něj obličej. Potom jsem ještě očistil čepel meče a vrátil ho do pouzdra upevněného podél sedadla na motorce.

Zrovna jsem si bral čisté triko, když se ke mně přiloudal Chris. „Jak to přijde, že na tebe se nikdy nikdo nelepí?“ přemítal nahlas cestou k motorce.

Tvářil se tak rozmrzele, že jsem se neubránil smíchu. „Asi je k tobě vábí ten tvůj úsměv.“

Strhal ze sebe košili. „Nezabilo by tě, kdybys je aspoň čas od času utěšoval ty.“

„Ale když tobě to tak jde…“ Seděl jsem na motorce a čekal, až se dá trochu do pořádku. „Já je zase držím naživu a zabíjím záporáky.“

Nebylo třeba dodávat, že nemám ponětí, jak zacházet s nervózními dorostenci. Na rozdíl od Chrise se s lidmi na osobní úrovni vůbec nestýkám. Jsou prostě moje práce. Chráním je a držím v bezpečí před nestvůrami, o jejichž existenci nemají ani tušení. Je lepší, když si jako bojovník zachovávám odstup. Blízkost vyvolává emoce a ty rozptylují. A když se necháte rozptýlit, můžou lidé, které chráníte, přijít o život.

Chris s úšklebkem nasedl na motorku. „Pivo?“

„To zní dobře.“

O půl hodiny později jsme, čerstvě osprchovaní a převlečení do čistého, nakráčeli do baru kousek od našeho hotelu. Našli jsme si stůl u zadní stěny a já se posadil čelem k východu. Rád si tam, kde zrovna jsem, držím přehled o tom, kdo (nebo co) přichází a odchází.

Hezká blond servírka si k nám přišla převzít objednávky, a když se na Chrise a na mě podívala, rty se jí zvlnily svůdným úsměvem.

„Co vám můžu donést, pánové?“

Objednali jsme si pivo, co zrovna měli na čepu, a pár burgerů. Servírka ještě chvíli otálela u stolu a pak se vydala vyřídit objednávku.

Chris se opřel a prohrábl si blonďaté vlasy. „Řekl bych, že jsme dneska v noci odvedli pěkný kus práce.“

„To jo.“

Přelétl jsem očima bar. U rohového stolu se kolem sebe ovíjel mladý pár a vůbec nevěnoval pozornost svému okolí. Ani bych si jich nevšiml, kdybych v očích toho kluka nezachytil stříbrný záblesk. Inkubus. Většina těchhle sexuálních démonů si dává pozor, aby lidem, ze kterých se krmí, neubližovala, ale pár z nich má rádo vzrušení, jež jim zabití oběti přináší. Nebyl jsem si jistý, k čemu tíhne tady tenhle.

Chris se zasmál a znovu tím upoutal mou pozornost. Tázavě jsem se na něj podíval.

„Kamaráde, ty jsi tak strašně předvídatelný.“ Kývl směrem k inkubovi. „Ještě jsme si ani nedali první pivo, a už hledáš, s čím se porvat příště.“

„Prostě jen dávám pozor.“

Servírka se vrátila se dvěma sklenicemi točeného piva a postavila je před nás.

Chris si vzal svou a zhluboka se napil. „Klídek. Ty dva jsem tady zahlédl včera večer. Kdyby jí chtěl ublížit, už by to udělal.“

Měl pravdu. Inkubus, který by měl v úmyslu svou oběť zabít, by to provedl v rámci několika hodin. Určitě by se nevracel na druhé rande.

Naposledy jsem se po páru podíval a pak jsem obrátil pozornost zase k pivu. Dávám sice přednost dobře vyzrálé skotské, ale pořádný ležák skvěle hasí žízeň. Jedním hltem jsem vyprázdnil půlku sklenice a potom jsem ji odložil a natáhl si nohy pod stůl.

Chris na mě hleděl, jako by čekal, že něco řeknu. Když jsem se k tomu neměl, ozval se sám: „Tak co… nechceš se tady pár dní zdržet?“

„Na den nebo dva by mi to nevadilo. V Bywateru mají problémy s přísavci a slíbil jsem Denisovi, že jim s nimi píchneme.“

„To jsem zrovna na mysli neměl,“ podotkl suše.

Zasmál jsem se. „Jak se jmenuje?“ Kdykoli totiž Chris navrhne, že si dáme po práci oraz, znamená to, že potkal nějakou ženskou, se kterou by se rád blíž seznámil.

Zazubil se na mě přes sklenici s pivem. „Nora. Studuje na Tulanově univerzitě a zve nás dneska na večírek sesterstva.“

„Asi si to nechám ujít.“ Moje představa zábavné noci podnapilé studenty neobnáší. Dokázal jsem přijít na mnohem příjemnější způsoby, jak trávit večer. Namátkou třeba zajímavá knížka, slušná partička pokeru, lahev macallanu. Anebo krásná kamarádka, co mě zná stejně dobře v ložnici jako mimo ni.

„Nech mě hádat, co máš na dnešní večer v plánu. Budeš se plížit ulicemi a chránit počestné obyvatele New Orleans, nebo se zašiješ v pokoji s knížkou?“

Potlačil jsem smích. Zná mě jako své boty. „Vlastně ani jedno. Viv je ve městě.“

„Ach tak, roztomilá Vivian. Už je to dlouho, co?“

„Dva roky.“

„Tolik?“ Usmál se přes okraj sklenice. „Tak to se asi u snídaně neuvidíme.“

„Pravděpodobně ne.“ A jak znám Viv, ani u oběda.

Dorazilo jídlo, a zatímco jsme večeřeli, povídali jsme si o zátahu, který jsme právě ukončili. Asi před týdnem se nám donesly zvěsti o zvýšeném výskytu upírů v New Orleans, spolu s přívalem pohřešovaných osob, povětšinou dospívajících. New Orleans bylo takovou křižovatkou nadpřirozených aktivit, jež místní jednotku naplno vytěžovaly, tak jsme jim s Chrisem přijeli pomoct.

Trvalo tři dny, než jsme jednoho z nepolapitelných upírů našli a stopovali ho až do hnízda v Garden District. Jaký osud potkal majitele starého domu, který pijavice prohlásily za vlastní, nebylo kdovíjak těžké uhodnout. Celý den jsme to tam sledovali a pak jsme vyrazili do útoku.

Vůbec jsem nečekal, že najdeme nějaké přeživší, takže jsem měl z vykonané práce o to větší radost. Sice jsem tomu upírovi tvrdil, že mi na lovu záleží víc než na lidech, ale to byla lež. Nic není důležitější než chránit lidské životy.

Chris zmuchlal ubrousek a odhodil ho na prázdný talíř. „Napadlo mě, že bychom se pak mohli z Louisiany vypravit na západ. Pořád se tam něco děje, a když už tam budeme, můžeme udělat zastávku v Longstonu.“

„Jak dlouho už jsi nebyl doma?“ Longstone byla mohirská pevnost v Oregonu, kde Chris vyrůstal. Jeho rodiče se před pár lety odstěhovali do Německa, ale v pevnosti má stále rodinu.

„Od té doby, co naši odjeli – skoro tři roky.“

Odstrčil jsem talíř a natáhl se pro pivo. „To zní dobře. Cestou bychom se mohli na chvíli stavit i ve Westhornu.“

V tu chvíli mu zabzučel telefon. Podíval se na displej a usmál se. „Právě včas. Mám sraz s tou holkou, co mě bere na rande.“ Vstal a hodil na stůl peníze. „Pozdravuj ode mě Vivian.“

„Budu.“ Vytáhl jsem telefon a poslal Viv zprávu s dotazem, jestli má náladu na společnost.

Odpověděla obratem: To se ptáš? Usmál jsem se.

Hodil jsem na stůl peníze, vstal jsem a vyrazil ke dveřím. Budu tam jako na koni.

Vivianino apartmá se nacházelo v horním patře hotelu Ritz-Carlton. Přišla mi otevřít v bílém hedvábném županu a dlouhé blond vlasy jí volně splývaly na ramena.

„Nikolasi!“ Vtáhla mě do místnosti, a ještě než stačila zavřít dveře, pevně mě objala. „Strašně ráda tě zase vidím.“

Zasmál jsem se a objetí jsem opětoval. „Já tebe taky.“ Odtáhl jsem se od ní a pohledem přelétl krátký župan, který jí sahal do půli stehen. „Kdybych věděl, že mě uvítáš takhle, zašel bych na návštěvu mnohem dřív.“

Chraptivě se zasmála. Přitáhla si mou hlavu k sobě a pomalu, vláčně mě políbila. Bylo to smyslné a zároveň vřelé a známé. S ostatními sexuálními partnerkami mi šlo vždycky jen o vzájemné potěšení. Vivian Dayová pro mě ale znamenala víc. Byla to dobrá kamarádka, jejíž společnost mě těšila a nebyl v ní žádný háček. Pokud to vůbec bylo možné, cenila si své svobody snad ještě víc než já.

Odtáhla se, vzala mě za ruku a odvedla do obývacího pokoje, odkud měla nádherný výhled na Francouzskou čtvrť. Uvelebila se na gauči a přiměla mě přisednout si.

Upravila si na nohou župan. „Když jsem slyšela, že jsi v New Orleans, nemohla jsem tomu uvěřit. Neviděli jsme se celé věky.“

„To je pravda. Ale to ty jsi pořád kvůli Radě někde v trapu, kdykoli se ocitnu na stejné straně zeměkoule.“

„Možná kdybys souhlasil, že pro ně budeš pracovat, vídali bychom se častěji.“

Protáhl jsem si nohy. „Mám tě sice opravdu rád, Viv, ale ani v nejmenším netoužím pracovat pro bandu byrokratů. Vážím si toho, co Rada dělá, jenže raději jedu podle vlastních pravidel.“

Potutelně se na mě usmála. „Pořád jsi nepřekonal svou averzi k autoritám.“

Zasmál jsem se. „A ty mě máš pořád stejně přečteného.“

S Vivian se známe většinu života a naše přátelství sahá až do mých mladých let, kdy můj zploditel v Anglii velel hradu Hadan. Vivian a já jsme spolu trénovali a soutěžili a navzájem se hecovali k co nejlepším výkonům.

Vstala a přešla k baru. „Dáš si něco k pití? Macallan neměli, ale donesli lahev bowmore.“

„Jen jestli máš.“

„Samozřejmě.“ Nalila nám dva panáky, přešla zpátky ke gauči a jeden mi podala. „Nemůžu uvěřit, že už jsou to dva roky. Pamatuju si, jak jsem si vůbec nedovedla představit, že tě neuvidím každý den.“

„Co jsi to tenkrát říkala? Až z nás budou bojovníci, vyrazíme do světa a budeme lovit spolu – jenom my dva.“

Oči jí zajiskřily smíchem. „Protože jsem se bála, že kdybych tě nechala samotného, trumfl bys mě v počtu zabitých upírů.“

Upíjel jsem svůj drink. „A vůbec to nemělo nic společného s tím, jak jsi do mě byla poblázněná?“

„Pcha! Jestli byl někdo zabouchnutý, tak ty. Tehdy poprvé jsi v tom lítal až po uši.“

„Byl jsem nadržený puberťák a chtěla se se mnou vyspat nejhezčí holka, co jsem znal.“

Když za mnou jednou přišla a oznámila mi, že chce svoje první milování prožít s nejlepším kamarádem, moje šestnáctileté já nepotřebovalo kdovíjak přesvědčovat. Ještě dnes jsme se smáli tomu, jak jsme byli tenkrát oba neohrabaní.

Vybuchla smíchy. „Nikdy nezapomenu, jak ses tvářil, když jsem se tě na to zeptala. Během pěti vteřin jsi přeskočil od naprostého šoku k ‚jdeme na to‘.“

„Během tří. Akorát jsem nechtěl vypadat moc dychtivě.“

„Bože, my jsme ale byli dvojka.“ Vzala mě za volnou ruku a propletla nám navzájem prsty. „Občas se mi po těch dobách zasteskne. Život byl tenkrát mnohem jednodušší.“

„Přepadá tě nostalgie, nebo se něco děje?“

„Je mi skvěle, asi jsem jen trochu utahaná. Byla jsem skoro celý rok na cestách. Však víš, jak to chodí.“

„Já se obvykle do Westhornu vracím co měsíc nebo dva.“

Pokud člověk neměl druha, život bojovníka ho často zavedl na dlouhou dobu daleko od domova. Druhové se obvykle drželi blíž, přinejmenším prvních pár let. Já bych ale na jednom místě dlouho nevydržel. A Viv taky ne, což bylo jedním z důvodů, proč jsme si k nesmírnému zoufalství obou našich matek žili šťastně a spokojeně bez partnerů.

Zavířila jantarovou tekutinou ve sklence. „Překvapilo mě, že už nepracuješ na vlastní pěst a na spoustu věcí jsi přibral do party Chrise.“

„Ano. Mám díky tomu pokoj od Rady. No – skoro.“

Rada Sedmi byla vládnoucí útvar našeho lidu a většina jejích členů měla vlastní představu o tom, jak by se práce v terénu měla dělat. Líbilo se jim, když všichni pracovali v týmech, a lezlo jim na nervy, když se někdo jejich pravidly neřídil. Na jejich seznamu oblíbenců jsem chyběl, ale nijak mě to netrápilo.

„Kdepak máš dnes večer vlastně parťáka?“ zeptala se s úsměvem, který napovídal, že tuší, co má Chris za lubem.

„Na večírku sesterstva.“

Zasmála se. „Nech mě hádat – tebe na to moc neužije?“

„Dalo by se to tak říct. A navíc bych si nenechal ujít příležitost setkat se s tebou.“

Oči jí zněžněly. „Ty dovedeš člověka zahřát u srdce, Nikolasi Danšove.“

Dopil jsem a lehce se na ni pousmál. „Hlavně si to nech pro sebe. Musím si chránit pověst.“

Uculila se. „Tvé pověsti jsem si dobře vědoma a udělám, co bude v mých silách, abych jí neuškodila. Ale bude tě to něco stát.“

„A copak?“

Vstala, vzala si ode mě skleničku a společně s tou svou ji odložila na konferenční stolek. Potom mě vzala za ruce a vytáhla na nohy.

Obrátila se směrem k ložnici. „Jsem si jistá, že na něco přijdu.“

* * *

„Je dobrá, že?“ Chris kývl hlavou směrem k malé skupince nováčků, kteří zrovna trénovali boj s mečem. Většina z nich se zbraněmi oháněla celkem zdatně, ale ta blondýna se pohybovala se smrtonosnou grácií, jakou jsem zatím viděl jen u zkušených bojovníků. Ostatní nováčci vedle ní působili jako děti s dřevěnými hračkami.

Díval jsem se, jak na dívku zaútočil její soupeř. V poslední vteřině úder vykryla a podařilo se jí prostrčit svou čepel za jeho a vyrazit mu zbraň z ruky.

Přikývl jsem. „Bude z ní dobrá bojovnice.“

Kluk, jehož odzbrojila, si došel pro svůj meč, otočil se k ní a něco jí říkal. Pak si všiml, že se na něj díváme, a začervenal se. Ostatní nováčci přerušili cvičení a otočili se, aby zjistili, na co jejich kamarád tak civí.

Naklonil jsem hlavu a kývl jim na pozdrav.

Chris se ušklíbl. „Tvůj milující fanklub. Možná bys jim měl dát lekci, když už jsme tady.“

„To přenechám skutečným trenérům.“ Přehodil jsem si tašku přes rameno a znovu vykročil k hlavní budově. Někteří lidé se pro učení narodili, ale já k nim nepatřím. Nemám k tomu povolání ani trpělivost, ani chuť se mu věnovat, ačkoli všechny, kdo to zvládají, neskutečně obdivuju. Není moc důležitějších úkolů než dělat z našich mladých bojovníky, kteří se jednou, až se vydají do světa, dokážou sami ubránit.

Když jsme se přiblížili k pevnosti, vyšel z ní rozesmátý zrzek. „No, že bylo načase, abyste se vy dva na chvilenku ukázali. Jak dlouho se zdržíte tentokrát?“

„Pár dní,“ odtušil Chris. „Myslel jsem, že jste s Niallem pořád ještě v Irsku.“

„Kdepák. Minulý týden jsme se vrátili.“ Seamusovi se zaleskly oči. „Dovezli jsme pár lahví dobrý irský whisky. Zastav se pak, vyměníme novinky.“

„To zní dobře.“ Cokoli, co obnáší Seamuse, jeho dvojče a lahev whisky, zní rozhodně zajímavě.

Vešli jsme s Chrisem dovnitř a vydali se přímo do jižního křídla. Lidé, jež jsme míjeli, nás zdravili, ale my s nikým hovor nezapředli a pokračovali jsme bez zastavení dál. Rozloučil jsem se s Chrisem u jeho dveří a pak jsem vstoupil do vlastního apartmá a upustil tašku na zem. Bylo příjemné vrátit se po měsíci na cestách zpátky do svého hnízda.

Přelétl jsem očima obývací pokoj a vstřebával pohledem tmavé barvy a jednoduché, ale účelné zařízení. Kromě portrétu mých rodičů se na zdech nevyjímala žádná umělecká díla. Jednu stěnu zabírala sbírka starobylých mečů a nad krbem visely dvě křesadlové pušky, co dřív patřily Alexandrovi Druhému – dárek od mého zploditele, který je dostal od samotného cara. Nechyběla plná knihovna a nejnovější audio systém, ale žádná televize. Měl jsem to tak radši.

Skopl jsem boty, odhodil bundu na opěradlo koženého gauče a vydal se do sprchy spláchnout prach z cest. O deset minut později jsem se vynořil s ručníkem omotaným kolem pasu a pustil si svůj oblíbený hudební mix ze šedesátých let.

Byl jsem v pokušení odhodit ručník do dáli a na pár hodin zapadnout do postele, ale věděl jsem, že až se Tristanovi donese, že jsem tady, bude se za mnou chtít zastavit. Natáhl jsem si proto tričko a tepláky, popadl paperbackové vydání románu Jatka č. 5 a rozvalil se na gauči s úmyslem číst si, dokud se neobjeví.

Asi o hodinu později se ozvalo zaklepání. Vyzval jsem návštěvníka, ať jde dál, a dovnitř vstoupil se širokým úsměvem na tváři Tristan.

„Slyšel jsem, že jsi zpátky,“ řekl a usadil se v koženém křesle naproti mně.

Zvedl jsem se do sedu a odložil knihu na gauč vedle sebe. „Začínáš být nějaký pomalý. Čekal jsem tě tady už před půlhodinou.“

Se smíchem se zabořil do křesla. „Záležitosti Rady. Však víš, jak to chodí.“

„Ne, nevím, a vůbec mi to nevadí.“

Stejně jako všechny ostatní vlády, i Rada trávila většinu času debatami a schůzováním. Byly dny, kdy se Tristan místo řízení Westhornu celou dobu jen dohadoval s Radou. Kde bere tu trpělivost se jimi dnes a denně zaobírat, je mimo moje chápání.

„Každopádně tě zřejmě nepřekvapí, že jsme probírali i tvůj poslední zásah. Nepotěšilo je, že jste se s Chrisem do toho hnízda v New Orleans vypravili bez zálohy.“

Nikdy jsem svoje konání Radě nevysvětloval a nehodlal jsem s tím začínat ani teď. Jenže Tristan je můj přítel a příliš si ho vážím, než abych mu neřekl, co chce vědět.

„Přizval bych Denisův tým, ale víš, kolik tam mají se vším práce. Byli jsme s Chrisem opatrní, a když jsme šli dovnitř, přesně jsme věděli, proti čemu stojíme. Hnízdo sedmi upírů není nic, s čím bychom se ještě nesetkali.“

Tristan přikývl. „Rada ovšem tvrdí, že jste se měli řídit protokolem, a jakmile se vám podařilo určit polohu hnízda, měli jste si zavolat na pomoc jeden z týmů z Houstonu nebo z Atlanty.“

„To jsme sice mohli, ale pak bychom nestihli zachránit ty dva mladé lidi. A záchrana životů je přece naše hlavní priorita, nebo ne?“

„To ano.“ Vyťukával prsty do područky křesla jakýsi rytmus. „Žádá se ode mě, abych ti sdělil, že na to, abys zbytečně riskoval život, jsi pro nás příliš cenný. A že máš příště, až se ocitneš v podobné situaci, respektovat pravidla.“

„Beru na vědomí.“

„A teď když to máme z krku…“ S úsměvem se předklonil a opřel se lokty o kolena. „Jak bylo v New Orleans?“

„Vytíženě. Pomohli jsme Denisově partě se zamořením přísavci a udělali jsme zátah na gulačí množírnu bazirys. Hodilo by se jim tam pár lidí navíc.“

„Navrhnu to Radě.“

„Fajn.“ Tušil jsem, že Denis bude mít do konce týdne k dispozici další tým.

Tristan se na mě pobaveně podíval. „Určitě to ale nebyla jen samá práce a žádná zábava. Je to koneckonců New Orleans.“

Pokrčil jsem rameny. „Jedli jsme, pili, poslechli si dobrou muziku. Chris se o něco důkladněji seznámil s místními obyvateli.“

Oba jsme se zasmáli, protože jsme moc dobře věděli, jak rád se jeho synovec s místními obyvateli seznamuje. Chris se k ženám choval hezky a nikdy jim nesliboval nic, co by nemohl splnit. Od Atlantiku až k Pacifiku se za ním táhla stopa smutných dívčích srdcí.

„Doneslo se mi, že je tam teď na dva týdny Vivian. Viděli jste se spolu?“

„Ano. Trochu jsme si povyprávěli, co je nového. Strašně rád jsem ji zase potkal.“

Vlídně se usmál. Jen málokdo, kdo Viv zná, si ji neoblíbí. „Proč jsi s ní nezůstal o pár dní déle? Nemusel jsi sem tak spěchat.“

Zvedl jsem obočí. „Dávej si pozor. Začínáš nebezpečně připomínat mámu.“ Moje matka měla ve svém životě dva velké cíle: chránit lidstvo a dožít se toho, že se někde spokojeně usadím.

Po bezmála dvou stech letech by jeden řekl, že se na ten druhý konečně vykašle.

„Irina jen chce, aby byl její syn šťastný. To si pro své dítě přeje každý rodič.“ Tristanovi se v očích mihl smutek a mně došlo, že myslí na Madeline. Od jejího odchodu uplynulo víc než padesát let, ale její otec na ni nezapomněl.

„Vždyť jsem šťastný,“ zabručel jsem.

Zasmál se a rozhlédl se okolo. „Jak dlouho se tentokrát plánuješ zdržet?“

„Tři nebo čtyři dny a pak si chce ještě Chris zajet do Longstonu. A potom – kdo ví?“

„Občas ti závidím, příteli.“

„Pořád ti přece říkám, ať jedeš s námi. Claire řízení Westhornu po dobu tvé nepřítomnosti hravě zvládne.“ A Rada by se třeba naučila poradit si chvíli sama. Už takhle toho na Tristana nakládali víc než dost. Všech Sedm vládlo společně, ale čas od času se k němu chovali jako ke svému neoficiálnímu vůdci.

„Jednoho dne tě chytím za slovo.“ Prohrábl si rukou blonďaté vlasy. „Co bys řekl na to, kdybys ten výlet do Oregonu na chvíli odložil? Doslechli jsme se o možném problému s upíry v Maine a já doufal, že by ses na to mohl podívat.“

„V Maine? Tam je přece vlkodlačí území. Upíři se tomuhle místu obvykle vyhýbají jako čert kříži.“

„To je sice pravda, ale za posledních několik týdnů došlo v Portlandu k několika zmizením. Beze stopy se tam ztratily čtyři lidské dívky, všechny zhruba ve stejném věku. Tamější úřady nemají žádné důkazy ani stopy. Možná bych tomu nevěnoval pozornost, kdyby se mi zároveň nedoneslo, že bylo nalezeno několik mrtvých těl, u nichž byl jako příčina smrti uveden útok zvířete.“

„Máme teď v Portlandu někoho?“ V Maine jsme neměli žádné Mohiry nasazené trvale, protože tam obvykle panoval dost klid.

„V Bostonu je Erikův tým. Sledují situaci, ale zatím nic nezjistili. Zvažovali jsme i možnost, že by ta úmrtí mohl mít na svědomí nějaký samotářský vlk, ale s tím by se vlkodlaci dávno vypořádali.“

Promnul jsem si bradu. „Erik je dobrý. Pokud se mu nedaří najít žádnou stopu, proč myslíš, že já bych mohl uspět?“

Tristan se usmál. „Protože v nacházení věcí, které nikdo jiný objevit nedokáže, jsi nejlepší.“

„Tak teď se mi akorát snažíš mazat med kolem pusy.“

„A funguje to?“

„Možná.“ Podařilo se mu vzbudit ve mně zvědavost a dobře to věděl. Tajemná zmizení na tak klidném místě, jako je Portland, takové práci jsem nemohl odolat. „Jsem si jistý, že Chrisovi nebude vadit, když si na návštěvu Longstonu ještě týden nebo dva počká.“

„Dobře.“ Sepjal dlaně. „Možná by sis s sebou měl pro všechny případy vzít celý tým.“

Zasmál jsem se jeho špatně maskovanému pokusu přimět mě respektovat přání Rady. „Myslím, že to nebude třeba. Určitě nejde o nic, co bychom s Chrisem někdy dřív neřešili.“

„Dobrá poslední slova, příteli.“

Nadzvedl jsem koutek úst. „Však uvidíš. Než se naděješ, budeme zase zpátky.“

KAPITOLA 2

„VYPADÁ TO TADY klidně, Nikolasi.“

Koutkem oka jsem se podíval na Chrise a pak jsem se znovu soustředil na návštěvníky klubu. Měl pravdu. Většinu srocení tvořili vysokoškoláci, které víc než nějaké nekalosti zajímal tanec a navazování známostí na jednu noc. Podle našich informací bychom se však o tenhle klub měli zajímat, protože se v jeho blízkosti minulou sobotu ztratila dospívající dívka. A našinci se jen málokdy pletou.

„Dáme tomu ještě deset minut a pak odsud vypadneme.“

Chris přikývl, otočil se a začal opět pomalu obcházet místnost. „V deset se tady zase sejdeme.“

Opřel jsem se o zeď a snažil se ignorovat narůstající neklid, co ve mně hlodal od chvíle, kdy jsme sem zhruba před hodinou dorazili. Pět dní v Portlandu, aniž bychom narazili na jedinou stopu po upírech, kteří ty čtyři dívky unesli. A přitom byli pořád ve městě, tím jsem si byl naprosto jistý. Od našeho příjezdu došlo k několika dalším úmrtím, ale ve všech případech šlo o pobudy, co se do zpráv nedostanou. Tyhle pijavice dovedly být nenápadné a zároveň o sobě dát vědět. Mě však zajímalo, co je do Portlandu přivedlo a proč tady zůstávají.

Uprostřed úvah mě vyrušila atraktivní blondýna, která ke mně přistoupila a obdařila mě svůdným úsměvem.

„Ahoj. Nechceš si zatancovat?“

Zůstal jsem na ni civět, ne kvůli otázce, co mi položila, ale protože se můj démon zčistajasna zachvěl, jako by zachytil přítomnost jiného Moriho. Chris to být nemohl, byl ode mě v tu chvíli daleko, takže zbývala blondýna. Ta byla ale mladá a nepřipadalo v úvahu, aby se mohirská puberťačka jen tak sama potloukala po klubu. A navíc v Maine žádné základny nemáme.

Chvění se pomalu začalo vytrácet a můj zrak sklouzl k tmavovlasé dívce, jež blondýnu právě míjela. Než zmizela ve dveřích dámských toalet, zahlédl jsem pouze její záda, vypadala však mladě. Sledoval jsem dveře a čekal, až se zase vynoří.

Blondýna cosi zabručela a připomněla mi tím své pozvání k tanci. Odmítl jsem a znovu upřel zrak na dveře záchodů, protože jsem nechtěl zmeškat okamžik, kdy bruneta vyjde opět ven. Pokud je mi známo, v Portlandu právě teď žádná bojovnice nepůsobí. Tak co by tady, na mejdanu s lidskými vysokoškoláky, dělala? A proč s sebou nemá svůj tým, když jsou v téhle oblasti upíři tak aktivní?

O pár minut později se dveře toalet otevřely a dívka vyšla ven. Zamračil jsem se. Byla mladší, než jsem čekal, a moc hezká. Nebyla silně nalíčená a cosi v jejím výrazu, jakási ostražitá nevinnost, způsobovalo, že sem příliš nezapadala. Na bojovnici byla mladá, a na sirotka zase stará. Očividně člověk.

Za ní vyšly ze dveří dvě blondýny a nahlas se hádaly. Tmavovláska potřásla hlavou a protočila oči a já cítil, jak mi cuká v koutku. Ačkoli to nebyla Mohirka, jak jsem se domníval, zaujala mě, a tak jsem se díval, jak zastavila, aby ty druhé dvě nechala projít.

Zrovna když ji míjely, jedna z blondýn na druhou zaječela něco sprostého a strčila do ní. Její kamarádka zavrávorala dozadu, vyhodila ruce do vzduchu a srazila se s brunetou. Obě upadly a já se odlepil ode zdi. Dívka tvrdě narazila do země a slyšel jsem, jak hekla bolestí, když o dost těžší blondýna přistála přímo na ní.

Vyrazil jsem k nim. Nějaký chlap mezitím chytil blondýnu za ruce a z té druhé ji sundal.

„Je v pořádku?“ zeptal se kdosi, když jsem se probojoval až k dívce a pohlédl na její omámený obličej.

Sehnul jsem se a zamával jí rukou před nosem. „Jsi celá?“

Zamrkala a pokusila se posadit. „Ehm, asi jo,“ odpověděla tichým, zastřeným hlasem, ze kterého se mi zatajil dech.

Vzal jsem ji za ruku, abych jí pomohl vstát, a v okamžiku, kdy se naše prsty dotkly, jsem v těch svých ucítil hřejivé zamravenčení. Můj Mori se zachvěl poznáním a… vzrušením? Už jsem v hlavě neměl ani stín pochybnosti, ta dívka byla Mohirka. Jak je to ale možné? Jak to, že jsem ji v jednom okamžiku cítil, a v příštím zase ne? Jak se mohlo stát, že jsem se k ní dostal takhle blízko, aniž bych něco cítil, dokud jsme se nedotkli? A hlavně: jak to, že není v pevnosti, a co dělá tady?

Dívka mě pustila a vzhlédla ke mně. Tváře jí zrůžověly a plné rty se od sebe oddálily v plachém úsměvu. Střetla se se mnou pohledem a já se prudce nadechl, když jsem se zadíval do nádherných zelených očí orámovaných dlouhými tmavými řasami. Jestli jsou oči opravdu okna do duše, tak jsem právě hleděl do jedné z nejčistších duší, jaké jsem kdy potkal. Byl jsem si jen mlhavě vědom, jak se můj Mori tlačí do popředí, a vnímal jsem zvláštní chvění, které ke mně od démona doléhalo. Dokázal jsem se soustředit jen na pocit, že už jsem tuhle dívku musel někde potkat, ačkoli jsem věděl, že je to zhola nemožné. Na tyhle oči a tvář bych nikdy nezapomněl.

Uvědomil jsem si, že nás od sebe dělí pouhých pár centimetrů, a tak jsem o krok ustoupil. Podívala se jinam a já si připadal podivně osamělý a pěkně zmatený z toho, jak na mě působila. Za život jsem viděl tisíce krásných žen, ale ani jedna z nich mě nepřitahovala jako tohle pískle.

Znovu ke mně zvedla oči a usmála se. „Promiň, asi jsem se do té hlavy praštila víc, než jsem myslela.“

Vlna emocí, jež mě v tu chvíli zaplavily, mě málem srazila na kolena. V hrudi se mi vzedmulo cosi přízemního a prapůvodního a popadla mě takřka nekontrolovatelná touha se té dívky dotknout.

Co to sakra…? Zaťal jsem zuby a potýkal se jak s tím šíleným nutkáním, tak se svým rozrušeným Morim. Nad svým démonem jsem naposledy ztratil kontrolu ještě jako dítě, takže mě šokovalo, že se s ním teď musím prát.

Několik vteřin mi trvalo, než mi došlo, že dívka odešla, a rozhlédl jsem se kolem sebe právě včas, abych zahlédl, jak mizí v davu.

Kdo je to? Zjevně Mohirka, ale co tady dělá takhle sama? Bylo jí přinejmenším sedmnáct nebo osmnáct – to je na sirotka moc. A co víc: jak to, že na mě a mého Moriho tak zatraceně silně působí?

U nohou se mi něco zalesklo a já se sehnul a sebral to ze země. Hned jak jsem se toho stříbrného křížku dotkl, bylo mi jasné, že patří jí. Byl dost starý a něco mi říkalo, že by ji mrzelo, kdyby ho ztratila.

Nebylo těžké uhodnout, kam odešla, a když jsem vystoupil ven na terasu, našel jsem ji stát samotnou u zábradlí a hledět do noci. Promnula si hlavu na temeni a mě napadlo, jestli si při tom pádu neublížila.

Pohled na ni ve mně vyvolal další znepokojivou změť emocí – chtíč, ochranitelské pudy, touhu, strach –, a tak jsem se začal otáčet, abych se mohl vrátit dovnitř. V tuhle chvíli se tím – ať je to, co je to – prostě nemůžu zaobírat. Najdu Chrise, řeknu mu, ať si s ní promluví a zjistí, co je zač.

Tichý povzdech přilákal mou pozornost zpátky k dívce. Takhle sama působila tak malá a zranitelná, až se mi sevřel žaludek.

Něco mě za ní táhlo způsobem, který jsem sám nechápal, a najednou jsem se přistihl, jak kráčím k ní.

„Tohle bude asi tvoje.“

Trochu se zajíkla, otočila se a zůstala zírat na přetržený řetízek, jenž mi visel na prstech. Dlaň jí zabloudila ke krku a potom se pro řetízek opatrně natáhla, jako by napůl očekávala, že ji za tu ruku chňapnu.

„Děkuju,“ řekla tiše a zastrčila si ho do kapsy.

Pozorně jsem si prohlížel její obličej a mátlo mě, co při tom vnímám a cítím. Rozhodně byla Mohirka, o tom jsem absolutně nepochyboval, ale její Mori byl tak tichý, až se zdálo, jako by spal. Když se k sobě dva Mohirové přiblíží na pár desítek centimetrů, naši démoni jeden druhého vycítí. Můj Mori se zoufale pokoušel navázat kontakt s jejím, jeho snahy však zůstaly bez odezvy. Nešlo mi do hlavy, proč má můj démon tak silnou potřebu být ve spojení zrovna s tímhle konkrétním Morim ani čím mě ta dívka tak přitahuje.

„Skončil jsi?“

Její přímočará otázka mě vytrhla ze zamyšlení a já na ni zůstal překvapeně civět. Dnes večer se mnou flirtovalo tolik žen, že bych to ani nedokázal spočítat, ale tahle dívka se mnou očividně nechtěla mít nic společného. Z nějakého důvodu se mi to pomyšlení vůbec nezamlouvalo.

„Na tohle místo jsi trochu mladá,“ prohlásil jsem rezolutně.

Zvedla bradu. „Promiň, ale myslím, že do toho ti nic není.“

„Bude ti nanejvýš sedmnáct nebo osmnáct,“ řekl jsem, uchvácený smaragdovým ohněm v jejích očích. „Neměla bys tu být takhle sama.“

„Zase o tolik starší nejsi. A navíc tady nejsem sama.“

„Jsem starší, než vypadám,“ opáčil jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli jsem kvůli nevysvětlitelné žárlivosti, kterou ve mně její slova vyvolala, naštvaný na ni, nebo na sebe. Nic jsem o ní nevěděl, tak proč by mě mělo zajímat, jestli je tady s někým jiným?

Prohrábl jsem si rukou vlasy a frustrovaně jsem si cosi zabručel pod vousy. Co se to se mnou sakra dnes večer děje?

„Nikolasi,“ zavolal na mě Chris, a když jsem se otočil, zjistil jsem, že stojí ve dveřích a pobaveně si mě prohlíží. „Nepřesuneme se už ven?“

Málem jsem odmítl, protože mě tahle tajemná dívka vábila, jako světlo lampy láká můru. Najednou se mi od ní vůbec nechtělo odcházet. Kristepane, vždyť ani neznám její jméno.

Ale zjistím ho. Je to mladá Mohirka a nachází se v části města, kde se pohybují upíři. Je mou povinností ji chránit a zjistit, co je zač a co ji sem přivádí. Záblesk v jejích očích mi však prozradil, že kdybych se jí na to zeptal, neodpoví mi. Měla v sobě určitou ostražitost, jež naznačovala, že lidem jen tak snadno nedůvěřuje.

„Hned tam budu, Chrisi,“ odpověděl jsem, ačkoli už jsem se rozhodl, že nikam nejdeme. Zůstaneme jí nablízku a dohlédneme na ni, abychom měli jistotu, že tu bude v bezpečí. Potom vyrazíme k ní domů a zjistíme, o koho jde. Nijak to nesouviselo se zvláštním ochranitelským instinktem, který ve mně vyvolávala. Jsem bojovník a jsem za ni zodpovědný.

Pevně odhodlaný jsem došel ke dveřím, a než jsem se vrátil do klubu, otočil jsem se k ní. „Zůstaň se svými přáteli. Tahle část města není v noci pro osamělou holku bezpečná.“ Ne že by bylo nutné, aby si s tím dělala starosti. Chris a já si dáme záležet, aby se ona i její přátelé bezpečně dostali domů.

„Budu to mít na paměti,“ odvětila tiše.

Když jsem se znovu připojil ke Chrisovi, zakřenil se na mě. „Víš jistě, že jsi připravený odejít, kamaráde?“

„Ne tak docela.“ Zaculil se ještě víc a já se na něj na oplátku zamračil. „Není to, jak si myslíš. Je to Mohirka.“

„Cože?“ Vytřeštil oči. „Určitě jí nebude víc než osmnáct. Co tady pohledává?“

„To zjistíme.“ Přelétl jsem očima klub a pátral po někom, kdo by vypadal jako její doprovod, ale nikdo takový z davu nevyčníval. „Říkala, že tady není sama. Než se začnu vyptávat, mám v úmyslu chvíli ji i její přátele sledovat a ujistit se, že se v pořádku dostane domů.“

Chris vrhl pohled za mě na dívku, která pořád stála na terase. „Někoho mi připomíná, ale nějak si ji nedovedu zařadit.“

„Vím, jak to myslíš. Připadá mi, jako bychom se už někdy potkali, ale kdyby to tak bylo, určitě bych si ji pamatoval.“

Změřil si mě lišáckým pohledem. „Je taková nezapomenutelná, co?“

„Taková jiná,“ přiznal jsem. Potom jsem hned přešel k věci. „Rozdělíme se. Já si vezmu na starost tu holku a ty dávej pozor, jestli se neblíží potíže.“

„Dohodnuto.“

Splynul s davem a já se znovu usídlil v temném koutě, kde jsem stál předtím, než jsem dívku poprvé uviděl.

Ani ne o minutu později vešla zpátky do klubu a minula mě, aniž by se po mně jedinkrát ohlédla. Sledoval jsem, jak přešla místnost a přistoupila ke dvěma puberťákům na kraji tanečního parketu. Vysoký brunet se na ni něžně uculil a ona mu oplatila sladkým úsměvem.

V mém nitru se vzedmulo cosi temného a divokého. Napjal jsem se a ruce se mi u boků sevřely v pěst. Můj Mori zařval a mně celým tělem projela prudká vlna žárlivosti.

Moje!

Moje? Co to sakra –? V tu chvíli jsem úplně zapomněl dýchat, protože zmatečným vírem emocí se na povrch pomalu prodrala pravda. To snad ne.

Solmi, trval si můj rozzlobený Mori na svém.

„Chrístu!“ Zhroutil jsem se na zeď. Veškeré síly mě v tu ránu opustily. Je to moje družka.

Družka. To zvláštní a cizí slovo se mi ozývalo v hlavě pořád dokola. Jak je to možné? Za celých svých bezmála dvě stě let jsem se setkal snad s tisícovkou Mohirek, ale nebyla mezi nimi ani jedna potenciální družka. Jaká je šance, že na nějakou narazím v nočním klubu ve městě, které jsem už padesát let nenavštívil? A kdybych Tristanovi nedělal laskavost, ani bych tu nebyl.

Pohledem jsem přelétl napříč přes celý klub až k dívce. Jakmile jsem ji spatřil, srdce mi začalo zběsile tlouct do žeber a znovu jsem ucítil nápor syrových emocí. Družka.

Odtrhl jsem od ní oči. Pár mužů, co s někým měli pouto, jsem znal – jedním z nich byl i Tristan –, ale nikdy jsem se jich nezeptal, jaké to je. Nechtěl jsem to vědět. O poutech nás učili, když jsme byli ještě děti, žádné informace mě však nemohly připravit na tak prudký nápor citů k někomu, o jehož existenci jsem ještě před půl hodinou ani nevěděl. Bavil jsem se s ní sotva pět minut, a přesto se mi každý kousek její tváře pevně vryl do paměti, od smaragdově zelených očí až po plné růžové rty.

Odlepil jsem se od zdi, přešel přes nacpaný klub a našel si místečko blíž k ní i jejím přátelům, ale zároveň mimo dohled. Takhle zblízka jsem slyšel, jak se zasmála nějaké poznámce svého tmavovlasého kamaráda. Byl to příjemný a znělý smích a vlna horka mi projela až do slabin. Ježíši.

Zhluboka jsem nabral do plic vzduch a zase zvolna vydechl. Chovám se jako nějaký pitomý puberťák.

Koukej toho nechat, démone, poručil jsem Morimu, a pak mi došlo, co dělám. Kdo se proboha živého baví se svým démonem? Jenže Mori se se mnou hned od prvního okamžiku, kdy jsem se jí dotkl, začal prát a zaplavovat mě přívalem iracionálních emocí.

Zaťal jsem zuby a odtlačil všechny podobné myšlenky stranou. Bez ohledu na mé pocity je ta dívka Mohirka a měla by být někde v pevnosti, a ne tady. Musí to být sirota – jiné vysvětlení pro její přítomnost na tomhle místě neexistovalo. Proč mi ale, když jsme byli spolu, ani náznakem nedala najevo, že by mě poznávala, a jak to, že je její Mori tak zticha? Pokud je to sirota, jak předpokládám, jak dokáže svého démona udržet pod kontrolou? Měl jsem až příliš mnoho otázek a ona byla jediná, kdo mi na ně mohl odpovědět.

Ve stejnou chvíli mi zavibroval mobil a na displeji jsem spatřil Chrisovo jméno. „Máš něco?“ zeptal jsem se ho.

„Zrovna jsem slyšel, že někdo na parkovišti na téhle ulici nahlásil nález těla. Říkal jsem si, že bychom to měli prověřit, než přijede policie. Jestli tady ale chceš zůstat a dohlédnout na tu holku, můžu tam jít já.“

Znovu jsem se na ni podíval. Tancovala s kamarády a nezdálo se, že by se hned tak chystali odejít.

Najednou mi pobyt na čerstvém vzduchu a trocha odstupu připadaly jako báječný nápad.

„Pár minut to tady zvládne. Potkáme se venku.“

Když jsem došel k našim motorkám, odstaveným na parkovišti pro zaměstnance za klubem, Chris už na mě čekal. Než jsem si vzal postroj a meč, byl zticha. Když jsem k němu však vzhlédl, zjistil jsem, že se na mě dívá.

„Co je?“

Potřásl hlavou. „Netuším. Vypadáš, že tě něco pěkně rozhodilo.“

„Jsem v pohodě.“

Nevypadal moc přesvědčeně, ale dál se v tom nerýpal. To je jedna z věcí, co mám na Chrisovi rád. Pozná, kdy je načase přestat se v něčem babrat a změnit téma.

Obvykle bychom krátkou vzdálenost k parkovacímu domu ušli krokem, ale potřebovali jsme se tam dostat i zmizet dřív než policie. S použitím démonské rychlosti jsme byli na místě za necelých třicet vteřin. Tělo leželo mezi dvěma auty ve druhém podlaží a naštěstí se ten, kdo jeho nález nahlásil, na místě nezdržoval a nečekal na úřady.

Chris šel mrtvolu prohlédnout. Byl to mladík okolo dvacítky a na sobě měl mikinu s logem univerzity. Než můj parťák stihl tělo otočit a odhalit rány na krku, ucítil jsem pach krve.

„Tělo je ještě teplé. Není mrtvý dlouho.“ Chris vstal. „Rozhodně ho má na svědomí upír. Zdá se, že měli naši kluci prav… kam jdeš?“

„Zpátky do klubu za tou holkou.“ V duchu jsem se proklel, že jsem ji tam nechal bez dozoru. Neřekl jsem jí snad právě já, že to tam pro ni není bezpečné? Měl jsem s ní zůstat a nechat Chrise, ať tělo prozkoumá sám. Nechal jsem se však unést emocemi, které zastínily můj zdravý úsudek, a opustil ji. Teď když jsem věděl, že se v blízkosti nachází upír, nedokázal jsem myslet na nic jiného, než jak se ke své sirotě co nejrychleji vrátit a udržet ji v bezpečí.

Ke své sirotě? Potřásl jsem hlavou. Ježíšikriste. Už teď si na ni dělám nároky, a to ještě ani neznám její jméno.

„Nikolasi.“ Chrisův hlas zněl pobaveně. „To tam chceš jít takhle vyparáděný?“

Podíval jsem se na svůj kožený postroj a zaťal jsem zuby. Chris měl pravdu, vážně jsem rozhozený.

„Prozkoumám okolí a ty si vezmi na starost tu holku,“ řekl a pak vyrazil jiným směrem. Bezpochyby se mým podivným chováním skvěle bavil. A co teprve až uslyší, že je ta holka moje družka. Ten se smíchy potrhá.

Potenciální družka, připomněl jsem si. Když zjistíte, že s někým máte pouto, neznamená to hned, že to musíte nechat zajít dál. Už jsem slyšel o lidech, co pouto odmítli a vyvlékli se, než mělo šanci plně se rozvinout. Mně se můj život líbí tak, jak je, nemám potřebu přidávat do něj družku.

Sakra, třeba jsem v téhle záležitosti úplně vedle. Pouta jsou vzájemná, přece něco musela cítit. Nedala ale ani náznakem najevo, že by mě poznávala.

Tak co se se mnou do háje děje?

Zrovna když jsem se chystal nasednout na motorku, vytrhl mě z úvah jakýsi tlumený zvuk z uličky vedle klubu. Asi to nic nebude, ale jestli je v téhle oblasti upír, měl bych to prověřit.

Právě ve chvíli, kdy jsem vešel do uličky, ke mně dolehl vyděšený ženský hlas. „Ne!“

Tohle jediné slovo stačilo, aby mi v žilách ztuhla všechna krev. Prvotní instinkt mi velel rozběhnout se za ní, necelá dvě staletí lovu mě ovšem přiměla pomalu se do uličky vplížit, abych mohl situaci vyhodnotit předtím, než se do ní vložím.

Jakmile jsem ji uviděl, málem jsem hodil veškeré zkušenosti za hlavu. Upír ji přitlačil ke zdi budovy a rty se jí tiskl ke krku. Oči měla zavřené, ale vyzařovala z ní takřka hmatatelná hrůza.

Před očima se mi udělalo rudo a musel jsem se násilím přimět zachovat si chladnou hlavu a zvážit svoje možnosti. Mohl bych se k nim ve vteřině dostat, jenže jestli je ten upír dospělý, stihne jí rozervat hrdlo, než mu ji vezmu. Pokud má vyváznout živá, musím k tomu přistupovat prostě jako k dalšímu úkolu.

Upír něco zamumlal. Potom prudce zvedl hlavu a chvíli na dívku udiveně zíral. Bylo načase vstoupit na scénu.

„Ale no tak, takhle se přece s dámou nezachází.“ Představa libovolného mladého Mohira v rukou upíra mě rozčilovala, když jsem však uviděl, jak ta pijavice sahá na ni, procitlo ve mně cosi temného a zvířecího.

Upír se otočil, takže skončil přitisknutý zády ke zdi a dívku před sebou držel jako štít. „Jsi velice odvážný, příteli, ale ve svém vlastním zájmu si teď raději pěkně půjdeš po svých.“

„Už jsem párkrát slyšel, že mě na poslouchání rozkazů zrovna neužije.“ Vstoupil jsem do světla, aby mě upír dobře viděl. Takových, co se odváží zůstat a čelit ozbrojenému mohirskému bojovníkovi, moc není. Jestli má ta pijavice nějaký pud sebezáchovy, dívku pustí a uteče.

„Mohir!“ zasyčel vyděšeně upír.

Jedním z mých pravidel bylo nikdy nespouštět oči z nepřítele, ale nedívat se na ni mě stálo veškerou sebekontrolu. Nemohl jsem si teď dovolit přestat se soustředit.

Zasmál jsem se a předstíral klid, který jsem necítil. „No vida, takže se ani nemusím představovat. To je dobře. Strašně nerad ztrácím čas formalitami.“

Upír jí přiložil ruku opatřenou spáry ke krku. „Drž se zpátky, nebo ji rozervu na kusy.“

Neudržel jsem se a zrakem jsem zabloudil k jejímu obličeji. Při pohledu na strach a prosbu v jejích očích se můj Mori prodral blíž k povrchu.

Chtěl ven, ale já musel alespoň navenek zachovat klid. Pokud by si upír uvědomil, že pro mě dívka znamená něco víc než práci, využil by to ve svůj prospěch.

„To bylo kapánek melodramatické, nemyslíš?“ poznamenal jsem nevzrušeně a postoupil k nim o krok blíž.

Zvýšil hlas. „Její krev budeš mít na rukou ty, Mohire.“ Na okamžik zavřel oči, a když jsem spatřil, jak jí po krku stéká tenoučký pramínek krve, moje tělo se připravilo k útoku. Vůně její krve v něm povzbudila žízeň a z jeho výrazu bylo víc než patrné, jak moc ji chce.

Můj Mori to taky viděl a pod kůží jsem cítil, jak to v něm vře. Naše hlasy se slily do jednoho. „Jen to zkus, upíre, a bude to poslední věc, co v životě uděláš.“

„No tedy, bratře, to je ti podobné – vyplížit se ven a pochutnávat si beze mě. A podívej, do jaké patálie tě to zase dostalo.“

Vzhlédl jsem a na požárním schodišti jsem uviděl stát dalšího upíra. Sakra práce. Mělo mi dojít, že nebude sám. Taková nedbalost, Nikolasi. Vystrčil jsem bradu. Od chvíle, co jsem tuhle dívku potkal, mi to pořádně nemyslí. Jestli se neseberu, bude nás to oba stát život. Naštěstí nebyli dva upíři nic, proti čemu už bych v minulosti nestál. Ale můj strach pro ni představoval riziko.

„Tak pojď, Joeli,“ řekl ten, co ji držel. S příchodem jeho kumpána mu opět narostl hřebínek. „Víš, že pro tebe se tu vždycky něco najde.“

Joel se zasmál. „Myslím, že si tentokrát zasloužím víc než jen jedno kousnutí. Hmmm… ta ale vypadá chutně.“

„Ta je moje,“ odsekl druhý upír.

Jen přes mou mrtvolu.

„Ne!“ Odtrhla se od něj a očima vyhledala mě.

Než jsem se do věci stačil vložit, upír si ji prudce přitáhl zpátky k sobě a jeho přítel přistál vedle nich. Zdálo se, že si hodlají probojovat cestu ven. Tasil jsem meč. Sžíral mě strach o její bezpečnost, ale i nadále jsem se tvářil lhostejně.

První upír se na mě zašklebil a nahlas vyslovil moje obavy. „Nezvládneš nás oba porazit a ještě ji zachránit. Stejně zemře, a tvoje snahy vyjdou naprázdno.“

Střetl jsem se s jeho vyzývavým pohledem. „Tak se budu muset spokojit s tím, že zabiju jenom tebe.“

Jeho úsměv trochu pohasl. „To je dost odvážné tvrzení, vzhledem ke skutečnosti, že jsme proti tobě v přesile.“

„Saro?“ ozval se náhle mužský hlas a všichni čtyři jsme se otočili k ústí uličky. Zavětřil jsem a usmál se, když můj Mori zachytil nový a nečekaný pach. Vlkodlaci.

„Saro, kde vězíš?“ vykřikl další muž.

Poznání v její tváři mi napovědělo, že Sara, kterou volají, je ona. Teď když byl můj Mori takřka na povrchu, zostřil se mi čich. Možná proto jsem je v klubu necítil. Zdá se, že moje sirota je samé překvapení.

Při pohledu na užaslé obličeje obou upírů jsem se neubránil smíchu. „Cítíte to, přátelé moji? Skoro bych řekl, že se nám právě poněkud změnilo rozložení sil.“

Joel šťouchl do svého kamaráda. „Pojďme, bratře. Jsou tu i sladší jídla k mání.“

„Ne. Já chci tuhle.“

Zněl tak majetnicky, že jsem měl co dělat, abych na něj nezavrčel. „Buď ji pustíš, nebo zemřeš, je to na tobě. A měl by sis to raději rychle rozmyslet.“

„Saro, kde sakra jsi?“ zavolal její kamarád a tentokrát se jeho hlas ozval z větší blízkosti.

Upíři se nervózně ošili. Sara vyjekla a já se napjal, připravený vyrazit. Jeden z kluků něco zakřičel. Vzápětí se uličkou rozlehlo hlasité zavrčení.

Čekal jsem, že upíři Saru pustí a utečou. Žádná kořist – dokonce ani mladá Mohirka – nestojí za to, aby tady zůstali a čelili ozbrojenému bojovníkovi a dvěma vlkodlakům. Jakmile ji upír pustí, popadnu ji a odtáhnu do bezpečí.

Do uličky vběhl vlkodlak. Na mladého vlka byl nečekaně velký. Upřeně hleděl na Saru.

Upíři vyjekli a ten, co pořád svíral Saru kolem pasu, vyskočil na požární schodiště.

Ne! Vrhl jsem se k nim, ale druhý netvor, Joel, využil rozptýlení a ohnal se po mně spárem. Škrábl mě do boku a odskočil pryč z dosahu mého meče. Byl starý a rychlý a arogantní úsměšek na jeho tváři naznačoval, že by na mě dle svého názoru klidně stačil i sám.

Kdykoli jindy bych si souboj s ním s radostí vychutnal, ale teď jsem myslel pouze na to, jak se dostat k Saře. Kdyby se upírovi podařilo utéct s ní pryč…

Pevněji jsem sevřel meč. Ne. Tohle prostě nedopustím.

Joel zavrčel, rozplynul se ve vzduchu a znovu se na mě vrhl. Mrštně jsem se jeho výpadu vyhnul, zvedl jsem meč, rozsekl mu košili a škrábl ho do hrudníku. Zavrčel a hbitě jako tanečník mi opět unikl z dosahu.

Sařin výkřik mě přiměl odtrhnout od něj oči. Podíval jsem se napravo a uviděl druhého upíra v půli žebříku vedoucího na první podestu. Zběsile kolem sebe kopal a snažil se setřást vlkodlaka, který ho držel za nohu. Sara s upírem divoce zápolila, ten byl však rozhodnutý nepustit ji, stůj co stůj. Kousek dál od nich stál druhý vlkodlak a zřejmě si nebyl jistý, co má dělat.

Joel po mně nanovo vystartoval a já jeho útok stihl jen tak tak odvrátit. Zavrávoral dozadu a rukou se chytil za krvácející rameno.

„Jsi dobrý, Mohire, ale ne dost na to, abys ji zachránil,“ provokoval mě a střídavě na mě dorážel a zase odskakoval. „Eli si s ní užije spoustu legrace. Má takovéhle křehulky rád – hlavně brunetky – a ještě jsem neviděl, že by byl z nějaké takhle hotový. Ta bude ječet.“

Rozzuřený k nepříčetnosti jsem znovu zaútočil. Tentokrát moje ostří proniklo svalem i kostí a uťalo mu paži kousek pod ramenem. Zavřeštěl a chytil se za pahýl.

Riskl jsem další pohled přes rameno a srdce mi vyskočilo až do krku. Eli nějak dokázal vlkodlakovi uniknout, už byl v půlce požárního schodiště a pořád měl v pařátech Saru. Vlkodlak šplhal za nimi, ale byl moc pomalý. Nedostane se k nim včas.

Můj Mori nečekal na pobídku a vyslal do mě čerstvou vlnu síly. Pohnul jsem se, a než se upír nadál, měl na krku přitisknuté ostří mé zbraně. Hlavou narazil do cihlové zdi a nohy se pod ním podlomily.

Ještě než jeho tělo dopadlo na chodník, obrátil jsem se k požárnímu schodišti.

Panebože, ne.

Eliho se Sarou od střechy dělilo jen pár desítek centimetrů a vlkodlak od nich byl příliš daleko. V příští vteřině se Eli dostane na střechu a vezme dívku s sebou.

Bez rozmýšlení jsem vytáhl z postroje nůž a vrhl ho po upírovi.

Eli zařval a zarazil se. Natáhl se po ostří, zanořeném hluboko v boku, ale nemohl ho vytáhnout, dokud přitom musel držet žebřík a Saru.

Vytáhl jsem další nůž a připravil se.

Upírův zrak padl na mě a pak na vlkodlaka, který se k němu blížil. Ve tváři se mu zračilo odhodlání. Nechal nůž nožem a popadl příčku žebříku nad svou hlavou.

Napřáhl jsem se, ale uprostřed hodu jsem se zarazil, protože se Sara sehnula a vytrhla upírovi zbraň z boku. Co to dělá? pomyslel jsem si vteřinu předtím, než mu zabodla čepel do ramene.

Vzedmula se ve mně pýcha. Ta se jen tak nedá.

Upír zařval a málem ji pustil. Nebezpečně se zahoupala tři patra nad zemí.

Mám tě. Zvedl jsem ruku s nožem a znovu jsem se zarazil. Většina Eliho těla byla zakrytá Sařiným, a když se perou, mohl bych ji snadno zasáhnout místo něj.

Střetla se se mnou pohledem a v její tváři jsem spatřil strach i odhodlání. „Udělej to!“ vykřikla. Hlas se jí zlomil. „Nikolasi… prosím.“

Slyšet ji říkat moje jméno bylo, jako by mi sáhla přímo do hrudi a stiskla srdce. Vrhl jsem nůž a celou tu dobu jsem z ní nedokázal spustit oči.

Když si ostří našlo cíl v upírově druhém rameni, zařval. Prudce sebou škubl a vztekle na Saru zavrčel.

A potom ji pustil.

KAPITOLA 3

ODHODIL JSEM MEČ a ohnul paže v lokti, abych zbrzdil její pád. Sevřel jsem ji, přitiskl si ji k hrudi a u toho jsem zhluboka dýchal, abych zachoval klid. Potom ve mně však dotek jejího měkkého těla probudil ještě něco jiného než jen ochranitelské instinkty. V tom okamžiku jsem zatoužil už ji nikdy nepustit.

Zavrčení, které se nedaleko mě ozvalo, mi připomnělo, že nejsme sami. Jeden z vlkodlaků se přikradl blíž ke mně. Druhý se přeměnil zpátky do lidské podoby a o překot sbíhal dolů z požárního schodiště.

„Saro!“ vykřikl tmavovlasý kluk, ještě než se bosýma nohama dotkl země. Doběhl k nám a napřáhl ruce, aby si ji převzal. „Není…?“

Vůbec jsem se mu ji nepokusil předat. „Omdlela, ale jinak je v pořádku.“

Kluk ztěžka vydechl. „Nevím, jak ti poděkovat.“ Znovu se po ní natáhl. „Už mi ji můžeš dát.“

Díval se na ni s takovou něhou, že jsem měl sto chutí přitisknout si ji pevněji k sobě. Ani náhodou svoji… sirotu nedám nahému klukovi – i kdyby to byl její kamarád.

„Možná by ses měl radši obléct, než se vzbudí,“ utrousil jsem suše.

„A sakra!“ Kluk i jeho kamarád se rozběhli na konec uličky. Zatímco se oblékali, slyšel jsem, jak spolu potichu mluví.

Pozorně jsem si prohlížel tmavé řasy a bledou pleť dívky ve své náruči a vdechoval její vůni – něco mezi slunečním svitem a jarním deštěm. Ani jedno mi nikdy nepřipadalo kdovíjak opojné, ale kombinace obojího byla svůdná i sladká zároveň. Očima jsem sklouzl k jejím rtům a musel jsem přemoct náhlé nutkání ochutnat je.

Vypadala hrozně mladě a nevinně a dal bych cokoli, abych ji mohl ochránit před zlem, kterému dnes večer musela čelit. Byla neuvěřitelně statečná, ale trápilo mě, jaký na ni tohle všechno bude mít dopad, až přijde k sobě.

Ten útok nebude jediná věc, s níž se musí vypořádat. Její chabé bojové dovednosti naznačovaly, že není bojovnice, dokonce ani nováček. Takže se skutečně jedná o sirotu a čeká ji ještě větší šok, až se dozví pravdu o svém původu.

Pořád jsem neměl tušení, jak dokázala přežít takhle dlouho sama. Měl bych dát vědět někomu, kdo má se sirotky zkušenosti a pomůže jim přivyknout si na nový život. Nejtěžší případy mívá na starosti Paulette. Zavolám jí.

„Tak já už si ji převezmu.“ Tmavovlasý kluk ke mně pomalu přistoupil, jako by napůl čekal, že se s dívkou dám na útěk.

Váhavě jsem mu ji vložil do natažených rukou a v duchu jsem se za ten náhlý záchvat sentimentality proklel. Měl bych pronásledovat upíra, ne tady okounět jako zamilovaný puberťák.

„Ještě jednou díky,“ vypravil ze sebe její kamarád. Držel ji jako porcelánovou panenku, která by se mohla rozbít, kdyby s ní nezacházel dost opatrně. Získal jsem dojem, že žádný z nich neví, co je Sara doopravdy zač.

A nikdo z nich tady neměl co dělat. Co to smečku napadlo, že tady po nocích nechává svoje štěňata potulovat s někým, koho očividně považují za člověka, když se celé město hemží upíry?

Měl jsem na ně příšerný vztek. A taky na sebe – že jsem nechal toho upíra uniknout. Chňapl jsem po meči, vrátil ho do pochvy a vyrazil k požárnímu schodišti.

Rány po stříbru sice upíra zpomalí, ale dospělec se z nich dokáže rychle zotavit.

„Odvez ji domů,“ štěkl jsem přes rameno.

„Kam jdeš?“ zajímal se zrzek.

„Na lov.“ Začal jsem šplhat po žebříku a ani jsem se neohlédl. „Dostaňte ji odsud.“

Na střeše jsem objevil krvavé šmouhy. Zavolal jsem Chrisovi, abych ho informoval, co se stalo. Odpověděl, že se pokusí zachytit stopu na zemi. Trochu jsem svému Morimu povolil otěže, abych si zostřil smysly. Už teď jsem viděl i slyšel lépe než člověk, ale čím víc se démon prosadí, tím snáze zachytím pach upírovy krve.

Sledoval jsem krvavé skvrny po střechách čtyř domů, než mi zmizely. U poslední budovy jsem se vrátil na zem, ale stopa mezitím vychladla. Chris je ovšem zdatný stopař, a pokud upír někde v téhle oblasti je, tak ho najde.

Tiše jsem zaklel. Měl jsem dívku předat jejímu kamarádovi, hned jak jsem ji chytil, a vyrazit okamžitě za upírem. Dokonce i bojovník, který sotva ukončil výcvik, by tu práci dnes večer odvedl lépe než já. Nebyl jsem na neúspěchy zvyklý a ani trochu se mi to nezamlouvalo.

Cestou zpátky k motorkám jsem měl náladu pod psa. Místo abych se šel podívat za klub, zůstal jsem stát ve stínu budovy, odkud jsem mohl nepozorovaně sledovat Saru a její kamarády. Byla už vzhůru a seděla na lavičce, z obou stran obklopená vlkodlaky. Když jsem viděl, jak bezradně a vyděšeně se tváří, všechno se ve mně sevřelo, ale nebylo nic, co bych pro ni teď mohl udělat. Zjistím, kde bydlí, a pak za ní pošlu někoho, kdo ji odveze. Bude to tak nejlepší.

Díval jsem se, jak trojice vstává a míří k modré toyotě zaparkované na ulici. Tak to bude hračka – až kolem mě projedou, zapamatuju si prostě poznávací značku.

Sara s tmavovlasým vlkodlakem nastoupili do auta. Zrzek zůstal stát venku a někomu telefonoval. Soudě dle jeho nešťastného výrazu zřejmě informoval svého alfu. Zprávy o tom, že někoho na vlkodlačím území přepadli upíři, určitě zburcují celou smečku – a v Maine žije nejvíc vlkodlaků v celé zemi.

Kluk zavěsil a nastoupil dozadu do auta. Čekal jsem, že odjedou, zůstali však na místě a o něčem spolu mluvili. Po několika minutách se mě začaly zmocňovat obavy. Proč tady trčí? Děje se něco? Cestou k autu se Sara zdála být v pořádku, ale těžko říct, jaký dopad na ni tahle příhoda bude mít do budoucna.

Než jsem si stačil uvědomit, co dělám, vykročil jsem ze stínu a zamířil k autu. Ještě jsem tam ale ani nestačil dojít a vlkodlaci vyskočili ven a zastoupili mi cestu.

„Myslel jsem, že už jsi odešel,“ řekl tmavovlasý kluk příkře.

„Vrátil jsem se.“

Zamračil se. „Když jsme u toho… co tady lovec dělá? Tohle území Mohirům nepatří.“

Namísto odpovědi jsem se zadíval za něj, na blížící se dívku. Byla pobledlá, ale jinak zřejmě v pořádku a já musel chtě nechtě obdivovat její tuhý kořínek.

„Zdravím podruhé. Vypadá to, že ses ze svého dobrodružství rychle zotavila.“ Když mi neodpověděla, mávl jsem rukou směrem k jejím dvěma společníkům. „Takže tohle jsou ti kamarádi, o kterých jsi předtím mluvila. Tak to se nedivím, že tě napadli, když tě chránil jen párek štěňat.“

„Hele!“ zaprotestoval naštvaně zrzek.

Sara se vmáčkla mezi kluky. Ani trochu ji nepotěšilo, že její kamarády kritizuju. „Oni za nic nemůžou. Jak asi mohli vědět, že se něco takového stane?“

„No vážně, jak asi?“

Nakrčila obočí. „Co tím myslíš? Co se to tady děje?“ Otočila se k tomu tmavovlasému. „Rolande? Ty toho chlápka znáš?“

Toho chlápka? Od chvíle, co jsme ji potkali, z ní šla mně i mému démonovi hlava kolem, a ona zřejmě neměla ani ponětí, kdo jsem, ani o našem spojení.

Roland zavrtěl hlavou. „Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Ale něco o něm víš? Co znamená slovo Mohir?“

„Mohir jsem já,“ poznamenal jsem, čímž jsem si opět získal její pozornost.

Změřila si mě zkoumavým pohledem. „A lovíš upíry.“

„Mimo jiné.“

Na oplátku jsem si ji i já důkladně prohlédl. Spousta lidí by po takovém zážitku skončila jako roztřesená hromádka nervů. Poznal jsem, že je po napadení pořád trochu v šoku, nicméně pohledem na po zuby ozbrojeného bojovníka se nenechala ani v nejmenším zastrašit.

Zdálo se, že ji moje odpověď příliš neuspokojila. „A co ten tvůj kamarád z klubu? Taky je lovec? Proč ti nepomohl?“

„Chris prozkoumával celou oblast a pátral po dalších nepřátelských bytostech, no a já jsem zatím řešil situaci, co nastala tady.“ Když vezmu v úvahu, že Chrise v klubu zahlédla pouze na okamžik, udivilo mě, že si ho po všech těch událostech vůbec pamatuje.

Zakroutila hlavou a obdařila mě sarkastickým úsměvem. „Tak co se tedy stalo? Vytáhl sis krátkou slámku, nebo co?“

„Nebo co.“ Kéž by to jen bylo takhle jednoduché.

Pak se ozval zrzek. „A co ten druhý upír? Dostal jsi ho?“

„Chris je mu v patách.“

Roland na mě zíral se směsicí nedůvěry a znepokojení. „Utekl vám?“

„Je zraněný, takže se daleko nedostane,“ prohlásil jsem a víc než jejího přítele jsem tím chtěl uklidnit Saru. „Neboj se, teď, když po něm jdeme, se tu moc zdržovat nebude.“

Roland se ovšem netvářil zrovna přesvědčeně. „Stejně bychom se odsud měli držet co nejdál.“

Měli zmizet, hned jak jsem jim řekl, ať odjedou. Vůbec jsem netušil, kolik upírů v téhle oblasti zbývá.

„Bydlíte v Portlandu?“ zajímal jsem se.

Všichni tři zavrtěli hlavou.

„To je dobře. Čím dál z města budete, tím lépe. Teď to tu není zrovna bezpečné.“ Nechtěl jsem, aby se vyskytovala kdekoli v okolí, když se tu potuluje ten upír, ať je zraněný, nebo ne.

„No nepovídej.“ Roland ji vzal za ruku. „Měli bychom odsud vypadnout.“

Jemně ji odtáhl k autu. Já zůstal stát na místě a cítil jsem úlevu i sklíčenost zároveň. Potřásl jsem hlavou, abych si ji trochu pročistil. Pouto bylo nové a nečekal jsem, že na mě bude mít takhle brzy takový dopad. S Viv jsem si bližší než s kteroukoli jinou ženou, a přece jsem k ní nikdy nic podobného necítil. Připadal jsem si obnažený a zranitelný a ani trochu se mi to nelíbilo.

Sara se odtáhla od svého kamaráda a otočila se ke mně. „Díky za… za to, cos udělal. Kdyby ses tam v tu chvíli neobjevil…“ Hlas se jí zlomil a zdálo se, že má slzy na krajíčku.

Její zelené oči se střetly s mýma a mně náhle připadalo, že se v nich snad utopím. Vzedmula se ve mně vlna ochranitelských instinktů, na okamžik jsem netoužil po ničem jiném než přitáhnout si ji k sobě a sevřít v objetí.

Už jsem se chystal vykročit k ní, ale na poslední chvíli jsem se zarazil. Co to sakra dělám? Musím si od ní držet co největší odstup. Rozhodně bych se tady neměl opájet představami, jak ji držím v náruči. Čím dřív se odsud dostane, tím lépe pro nás oba.

„Dělám jen svou práci.“

Sotva jsem ta chladná slova vypustil z úst, zalitoval jsem, protože sebou trhla a zatvářila se ublíženě.

„Aha… Tak jo. No, stejně ti děkuju,“ hlesla a pak se otočila a vrátila se zpátky ke svým přátelům.

Díval jsem se, jak kráčí k toyotě, a čekal, že se po mně třeba ještě ohlédne. Nastoupila ale do auta a dělala, jako bych vůbec neexistoval.

Asi to tak bude nejlepší. Znovu jsem se rozplynul ve stínech. Sledoval jsem, jak odjíždějí, a ze všech sil se snažil ignorovat tu svou část, co toužila vyskočit na motorku a rozjet se za nimi. Podařilo se mi zachytit poznávací značku, vytáhl jsem proto telefon a poslal ji mailem jednomu z westhornských bezpečnostních techniků. Dax mi ji za chvilku vyhledá. Pak zavolám Paulette a dám jí vědět, že tu máme nového sirotka, který potřebuje pomoct, a můžu se vrátit k obvyklé práci.

* * *

„Vypadá to, že náš chlapec rád hraje kulečník.“

Sledoval jsem, jak blonďatý upír, jemuž jsme se pověsili na paty, vešel do kulečníkového klubu, jako by se nechumelilo. Kdyby trochu sledoval své okolí, možná by si všiml, že za ním posledních pět bloků jdeme. Dnešní upíři nejsou tak ostražití jako ti, co byli stvořeni před sto lety, a právě díky tomu se většina z nich dospělosti vůbec nedožije. Jsou rychlejší i silnější než zaživa, tím pádem si připadají nepřemožitelní a počínají si přehnaně sebevědomě a nedbale. Ulovit je není žádný oříšek.

Tohohle bychom s Chrisem zvládli zneškodnit kdykoli, ale doufal jsem, že nás zavede ke svým přátelům, jmenovitě k upírovi, kterého jsem si včera večer nechal upláchnout. Pijavice se jen zřídka pohybují samy a šance, že by se v Portlandu ve stejnou dobu objevily dvě různé skupiny, byly dost mizivé.

Zrovna jsme přecházeli ulici, když u chodníku zastavil šedivý sedan a vystoupili z něj čtyři muži. Stál jsem po větru, a tak jsem jejich pach tentokrát zachytil bez problémů. Zastavili se před autem a klidně sledovali, jak se k nim blížíme.

„Zdá se, že nejsme jediní, kdo dnes v noci vyrazil na lov,“ utrousil jsem.

Největší z nich, vysoký a podsaditý chlap s hnědozrzavými vlasy, přikývl. „Skoro to tak vypadá. Vaši k nám moc často nezavítají. Co vás přivádí do Portlandu?“

„Doslechli jsme se o nedávných zmizeních lidských dívek. Máme podezření, že v tom mají prsty upíři.“ Významně jsem pohlédl na vchod do kulečníkového klubu. „A zdá se, že jsme se nemýlili.“

Muž, jenž vypadal jako vůdce celé skupiny, si zkřížil paže na hrudi. „Poslali jsme pár našich, aby ta zmizení prověřili. Nepodařilo se jim ale zachytit upíří stopu, tak jsme mysleli, že už se ty potvory přesunuly jinam.“

„Tihle dovedou svoje stopy ztraceně dobře skrývat… tedy až na toho, kterého jsme sledovali až sem,“ řekl Chris.

„Myslíte toho, kterého jsme sledovali my,“ ušklíbl se brunet, jemuž nemohlo být o moc víc než dvacet. „Odteď si to převezmeme.“

Nevěnoval jsem mu pozornost a obrátil jsem se ke staršímu muži. „Jakmile mu položíme pár otázek, bude celý váš.“

Mladík pokročil dopředu. „Tohle je naše území a my budeme rozhodovat, co s tou pijavicí uděláme.“

„Jak jsem řekl, až s ní skončím, můžete si s ní dělat, co se vám zlíbí.“ Neuniklo mi, že se mladý vlk trochu podobá Sařinu kamarádovi Rolandovi.

„Tak poslouchej. Nebudeš tady –“

„To by stačilo,“ vyštěkl vůdce a natáhl ruku, aby toho poděsa zadržel.

„Ale Brendane –“

„Řekl jsem, že to stačí, Francisi.“ Do hlasu se mu vloudil hluboký hrdelní podtón. Mladík vzal rázem zpátečku, i když si nás přitom měřil nenávistným pohledem. Starší muž se sice nechoval jako alfa, jeho slovo však mělo ve smečce svou váhu. S největší pravděpodobností je to beta.

Zbylí dva mlčeli a očividně nechávali s radostí všechno mluvení na svém vůdci. Ten si mě dlouhou chvíli tiše prohlížel. „Jaké informace od toho upíra chceš získat?“

„Doufám, že by mě mohl dovést ke svému kamarádovi, co mi včera večer upláchl.“ Neměl jsem důvod před nimi něco tajit. Mohirové se sice s vlkodlaky moc nebratří, ale máme společného nepřítele.

Soudě podle mužova výrazu, přesně věděl, jakého upíra mám na mysli, nahlas to ovšem nijak nekomentoval. Vlkodlaci jsou skoro stejně tajnůstkářští jako naši lidé, a pokud se Sara se smečkou přátelí, budou ji chránit, jako by byla jednou z nich. Viděli by to stejně, kdyby se dozvěděli, co je zač?

„Dáme ti půl hodiny.“

Přikývl jsem. „To je fér. Až s ním budeme hotoví, pošleme ho zase ven.“

Muž navzdory polohlasným námitkám mladšího člena smečky ustoupil stranou a já s Chrisem jsme kolem nich prošli ke vchodu kulečníkového klubu. Chris otevřel dveře a okamžitě nás zahltila hlasitá hudba a pach potu a piva.

Uvnitř klubu panovalo, až na pár světel zavěšených nad kulečníkovými stoly, pološero. Podél jedné zdi se táhl dlouhý bar, kde už teď nebylo k hnutí, zbytek podlahy zabíraly malé stolky. Teprve devět hodin, a už tu bylo zpola plno.

Náš cíl se mi podařilo najít za necelou půlminutu. Postával u vstupu do tmavé chodby na konci baru a o něčem si povídal s brunetou v halence s hlubokým výstřihem a krátké kožené sukni, která nenechávala moc prostoru pro představivost. Klidně mohla zazvonit na zvonek a začít pijavice svolávat k večeři. Upír nad ní prakticky slintal.

Vyměnili jsme si s Chrisem pohled a proběhla mezi námi bezeslovná komunikace. Kývl a začal se prodírat dál do místnosti, zatímco já se vydal na opačnou stranu. Upíra naštěstí příliš zaměstnávala snaha obstarat si další jídlo, takže si toho vůbec nevšiml. Ani pro jednoho z nás nepředstavoval soupeře, ale čím méně pozornosti upoutáme, tím lépe.

Když jsem od něj byl necelé dva metry, upír vzhlédl a něco v mém výrazu ho zřejmě polekalo. V očích se mu mihl strach a o krok ustoupil, ale Chris k němu zezadu přiskočil a popadl ho za ruce.

Slyšel jsem, jak šeptá: „Opovaž se ceknout.“

Usmál jsem se na dívku. „Nevadilo by vám dopřát nám chviličku o samotě? Musíme tady se svým kamarádem něco probrat.“

Přehodila si vlasy přes rameno a sjela mě pohledem od hlavy k patě. „Zlato, tobě dopřeju, co jen budeš chtít.“

Plácl jsem dlaní do pultu, abych upoutal pozornost jednoho z barmanů. Když se ke mně přiloudal, podstrčil jsem mu dvacku. „Nalejte tady té dámě, co si poručí. Drobné si nechte.“

„Díky, kámo.“ Otočil se k brunetě. „Tak co to bude?“

Opřela se o bar a vystavila na odiv své poprsí. „Mám strašnou chuť na bílého Rusa.“ Chris zabublal smíchy a přes upírovo rameno se na mě ušklíbl.

Rty se mi zvlnily úsměvem a kývl jsem směrem k chodbě vedoucí k záchodkům a zadnímu východu. Chris beze slova popostrčil upíra, který se mu tiše vzpíral, na konec chodby.

Jakmile jsme se ocitli stranou od lidí, přitlačil jsem netvora ke zdi a bez námahy jsem ho tam držel. „Položím ti pár otázek. Na odpovědi bude záležet, jestli odsud odejdeš po svých, nebo ne.“

Ztěžka polkl a přikývl.

„Kde je Eli?“

„K-kdo?“

Pomalu jsem potřásl hlavou. „Špatná odpověď.“

Když se mi v ruce znenadání objevil nůž a přitiskl jsem mu zlehka čepel kousek pod ucho, zasyčel bolestí. Skoro jsem se ho ani nedotkl, ale stříbro způsobilo, že mu ze sežehnuté kůže začal stoupat tenký pramínek dýmu.

„Zeptám se ještě jednou. Kde je Eli?“

„Nevím,“ vyjekl a pokusil se před nožem uhnout. Přitlačil jsem mu zbraň blíž ke krku a on tence zakňoural. „Já nelžu! Od včerejšího večera jsem ho neviděl. Nikdo ho neviděl.“

„Kdo to je – nikdo? Kolik vás tady je?“

Upřeně hleděl na ruku svírající nůž. „D-deset.“

Deset upírů, to byla na cestování pohromadě nečekaně velká skupina. Do Maine je muselo přilákat něco důležitého, když jim stálo za to riskovat, že je odhalí vlkodlaci. Ve větších městech jako New York a Filadelfie by se jim přece lovilo mnohem líp.

Vzpomněl jsem si na čtyři zmizelé dívky a vzápětí mi v mysli vytanul další obličej. Pamatoval jsem si, jak zděšeně se Sara tvářila, když ji k sobě Eli tiskl. Kdybych tam přišel o pouhých pár minut později, čekal by ji možná stejný osud jako ty ostatní.

Při pomyšlení, jak je Elimu vydaná na milost a nemilost, jsem pevněji sevřel rukojeť nože. Upírovi stekl po krku tenký pramínek krve.

Chris mi položil ruku na rameno a já trochu zmírnil tlak. Mrtvý upír už člověku žádné otázky nezodpoví. A navíc jsem vlkodlakům slíbil, že si ho budou moct zabít sami. I když jsem strašně nerad nechával upíra běžet, jsem chlap, co drží slovo.

„Co děláte v Portlandu?“ zavrčel jsem. „Vaši většinou nejsou tak pitomí, aby nakráčeli přímo doprostřed vlkodlačího území.“

Vytřeštil oči a já poznal, že o téhle skutečnosti neměl ponětí. „Eli nám neřekl, proč tady jsme. Následujeme ho prostě tam, kam jde.“

Tahle odpověď mě nijak nepřekvapila. Většina upírů spolupracuje z nutnosti, ne z loajality. „Jak dlouho už jste v Portlandu? Proč jste tady?“

„Přijeli jsme sem před třemi týdny a zatím jsme toho moc nestihli, jen jsme se schovávali na místě, co nám Eli našel. Ven chodívá s Joelem, ale nevím, co tam dělají. On…“

„On co?“

Upír si odkašlal. „Přivedl do domu pár lidských holek, ale nechal si je pro sebe.“

Odpověď jsem znal, než jsem tu otázku vyslovil nahlas, přesto jsem se musel zeptat: „Jsou ty holky ještě naživu?“

V očích se mu mihla hrůza. „Nejsou. Ale zabil je Eli, ne já!“

Zkušenosti mi napovídaly, že už z něj nic moc užitečného nedostanu – snad až na jednu věc. „Kde se s těmi tvými kámoši schováváte?“

Upír na mě beze slova zíral, ale neodpověděl. Měl jsem však podezření, že nedrží jazyk za zuby kvůli ostatním pijavicím, ale z obavy o svůj život.

„Tak já ti povím, jak to provedeme, a jinou možnost nedostaneš. Ty nám pěkně vyklopíš, kde jsou tví kamarádi, a my tě necháme odejít tady těmi dveřmi ven. Nebo se rozhodneš nevypovídat, což ale rozhodně není v tvém nejlepším zájmu. Na to vezmi jed.“

Oči měl plné naděje i pochybností. „Vážně mě pustíš?“

Nechal jsem ruku s nožem klesnout. „Dávám ti své slovo bojovníka, že z těch dveří vyjdeš bez úhony. Jestli tě ale ještě někdy potkám, jen tak lehce nevyvázneš.“

Zrakem zalétl ke dveřím a roztřeseně přikývl. „No dobře, řeknu ti to. Bydlíme v domě na Fletcher Street.“ Vychrlil ze sebe adresu. „Víc nevím. Přísahám. Můžu už jít?“

Pustil jsem ho a o krok ustoupil, abych mu uvolnil cestu k východu. „Padej.“

Upír se vrhl k východu a rozrazil dveře. Ani se po mně neohlédl a honem vyběhl do uličky na zadní straně budovy. Sotva za ním zapadly dveře, zaslechl jsem mnohohlasé vrčení následované tlumeným výkřikem.

Chris hlasitě vydechl. „Deset upírů?“

„Já vím. Něco se chystá a my zjistíme co.“

„Měli bychom si na to přivolat celou jednotku,“ utrousil Chris cestou k přednímu vchodu. „Ledaže bys měl náladu zase jednou pořádně nasrat Radu.“

Vzpomněl jsem si na poslední rozhovor s Tristanem a zasmál jsem se. „Pojďme zavolat Erikovi. Jeho tým je nejblíž.“

Chris šel vyřídit hovor. „Budou tady za dvě hodiny.“

Vyšli jsme z altánu a zamířili zpátky do domu. V duchu jsem si pořád přehrával, co mi upír řekl o Elim a zmizelých dívkách, a čím déle jsem u toho prodléval, tím větší jsem měl chuť do něčeho praštit.

„Nechceš mi říct, z čeho máš dneska večer takovou parádní náladičku?“

Úkosem jsem se na Chrise podíval. „Žádnou náladičku nemám.“

Zvuk, který ze sebe vydal, nápadně připomínal odfrknutí. „Jak dlouho se kamarádíme? Jsi nejchladnokrevnější bojovník, co znám, ale málem jsi toho upíra zabil. Co to mělo znamenat?“

„Jsem na sebe prostě strašně naštvaný, že jsem Eliho včera večer nechal upláchnout. To je všechno.“ Skutečný důvod své mizerné nálady jsem nechtěl s nikým probírat – dokonce ani s Chrisem. Čím dřív se vypořádáme se situací v Portlandu a pošleme pro Saru svoje lidi, tím dřív můžu na vše zapomenout.

Můj Mori nešťastně zavyl. Od chvíle, co jsem včera večer nechal Saru odjet s kamarády, to dělal dost často.

Chování našich démonů se řídí instinkty a emocemi a ten můj nedokázal myslet na nic jiného než na svou družku.

Potenciální družku, připomněl jsem nám oběma. Nemohl jsem popřít, že ta dívka má v sobě cosi, čím mě přitahuje jako nikdo jiný. Byla za tím snad nevinnost v jejích očích? Nebo slepá důvěra ke mně tam v té uličce?

Anebo to, jak správné mi připadalo držet ji v náruči?

Nezáleží na tom, co to způsobilo. Bez ohledu na city nemám v životě na žádnou družku místo. Můj Mori se s tím prostě bude muset vyrovnat.

Zazvonil mi telefon a na displeji se vzápětí objevilo Daxovo jméno.

„Co pro mě máš, Daxi?“

„Podle espézetky patří to auto Judith Greeneové z New Hastings, což je asi hodinu cesty na sever od Portlandu. Má syna jménem Roland – chodí na Střední školu svatého Patrika. Tak jsem si prošel školní záznamy a našel jsem dvě holky jménem Sara. Zrovna ti posílám jejich fotky.“

Na displeji se objevila fotka blondýny jménem Sarah Cummingsová.

„Ta to není,“ řekl jsem.

Zhruba po minutě mi přišla druhá fotka a já obličej na ní okamžitě poznal. Než Dax znovu promluvil, upřeně jsem hleděl do zelených očí Sary Greyové.

„Je to ona?“

„Ano. Máš její adresu?“

Dax se uchechtl. „Fakt se musíš ptát?“

O pár vteřin později jsem dostal zprávu s adresou. „Nepotřebuješ ještě něco?“ otázal se.

„Ne, tohle je všechno. Díky.“

„Rádo se stalo.“

Chris se ke mně naklonil, aby si prohlédl tvář na mém telefonu. „Aha, Dax našel tu tvoji malou sirotu.“

Zase jsem obrázek zavřel. „Není to žádná moje sirota,“ zabručel jsem a Moriho vytrvalé pokusy prodrat se do popředí jsem nebral na vědomí. Moje, zavrčel.

„Takže ji pojedeme vyzvednout?“

Uhnul jsem pohledem a místo na Chrise jsem se díval na zešeřelou ulici. „Odkdy ty a já řešíme sirotky?“

„Nějaký ten pátek to je, ale jednou nebo dvakrát jsem se o ně staral.“ Na okamžik se odmlčel. „Jsme přímo na místě a zná tě. Už se ti s ní podařilo navázat spojení.“

„Spojení?“ To je to tak vidět?

Chris se zasmál. „Jo, když někomu zachráníš život, občas se to stává. Podívej se, jestli chceš, můžu si tu holku vzít na starost. Nebo snad uvažuješ, že bys na to někoho zavolal?“

„Paulette má nejvíc zkušeností. Zítra se jí ozvu,“ prohlásil jsem, když jsme se ocitli na dohled od svých motorek. Nejmenší, co můžu udělat, je poskytnout jí po tom strašlivém zážitku pár dní na zotavenou, než za ní pošleme někoho, kdo jí převrátí život naruby.

Otevřel jsem si v mobilu GPS aplikaci a zadal do ní adresu domu ve Fletcher Street. Snad Erikovi nebude moc dlouho trvat, než sem dorazí, protože právě teď jsem měl náladu na úplně jinou návštěvu.

KAPITOLA 4

VÍTEJTE V NEW Hastings. Cedule se mi mihla před očima, když jsem uháněl na motorce po takřka opuštěné silnici. Pochmurně jsem se usmál, protože až dorazím do cíle, žádné vřelé přivítání mě čekat nebude. Po tom, jak jsme se rozešli, Saru asi moc nepotěší, že mě uvidí. Vzpomínka na smutek v jejích očích, když se ode mě odvracela, mě pronásledovala celý víkend.

Pořád jsem si nebyl jistý, co tady vlastně dělám. Snad desetkrát jsem včera vzal do ruky mobil, že zavolám Paulette, a pokaždé jsem nakonec zase couvl. Možná za to mohly nápory hněvu, co ke mně od mého Moriho doléhaly pokaždé, když jsem jen pomyslel na to, že bych na tuhle návštěvu vyslal někoho jiného.

Anebo palčivé otázky, které na mě od páteční noci dotíraly. Sara je určitě Mohirka a máme spolu pouto. Cítím ho já i můj Mori. Proč ale nedala sebeméně najevo, že to poznala, nebo že vůbec něco cítí? Čím víc času od té doby uplynulo, tím víc jsem ji potřeboval znovu vidět a udělat si ve všem trochu jasno.

A jak sakra celé ty roky dokázala sama přežít? Chápal jsem, že před predátory ji chránila vlkodlačí smečka, ale jak to, že ji nedohnal k šílenství vlastní démon? Mohlo by to nějak souviset s příčinou, proč je její Mori tak klidný? Čím déle jsem o tom přemýšlel, tím častěji mě napadalo, jestli třeba není nemocný. Už jsem o podobných případech slyšel a určitě existuje nějaké rozumné vysvětlení.

Při pomyšlení, že by mohli Sara nebo její démon trpět nějakou chorobou, mi přeběhl mráz po zádech. Tím to určitě nebude, ujišťoval jsem se. Osoba, jejíž Mori by byl churavý, by sama fyzicky strádala. Naše symbióza s démony nám propůjčuje nejen jejich sílu, ale i slabost. Pokud by jejímu Morimu něco scházelo, byla by na tom stejně, když jsem ji však potkal v klubu, působila zdravě.

Jen pár vteřin předtím, než jsem projel zatáčkou a spatřil dívku na kole, se můj Mori vzrušeně zachvěl. Do tváře jsem jí sice neviděl, ale hned jsem poznal, s kým mám tu čest.

Co tady proboha živého pohledává takhle sama? Nacházíme se na periferii malého městečka a posledních několik kilometrů jsem nenarazil na žádné obytné ani jiné stavení. Po všem, co se v pátek v noci stalo, mě šokovalo, že ji vidím venku samotnou, byť za denního světla. Po takovém zážitku by byla většina lidí ještě stále vyděšená.

Když jsem ji míjel, pomalu jsem zvedl nohu z plynu, ale pak jsem v její tváři uviděl strach a rozmyslel jsem si to. Tady stejně není na rozhovor nejlepší místo. Došlo mi, že má namířeno domů, a tak jsem se rozhodl jet napřed a počíhat si tam na ni.

Třípatrovou cihlovou budovu, ve které bydlela, nebylo těžké najít. Zaparkoval jsem ducati před kavárnou o dům vedle a opřel jsem se o čelní stěnu obchodu, abych si na Saru počkal. O deset minut později se vynořila na konci nábřeží a ujížděla směrem ke mně. Jakmile se přiblížila na pár stovek metrů, ucítil jsem její přítomnost a můj Mori nadšeně vyrazil vpřed.

Sara jeho nadšení očividně nesdílela, a když přede mnou zastavila, tvářila se pěkně nerudně.

„Jak jsi mě našel?“ uhodila na mě.

Musel jsem obdivovat její kuráž. „Cože – ty mě po tom všem, co máme za sebou, ani nepozdravíš?“

Ve tváři se jí mihlo cosi jako podráždění. „Nazdar. Jak jsi mě našel?“

Pochopil jsem, že musím za všech okolností jednat na rovinu, a proto jsem přiznal: „Vystopoval jsem tvého kamaráda podle espézetky.“

Vytřeštila oči. „Proč?“

Když jsem se za ní rozhodl jet, myslel jsem, že přesně vím, co jí řeknu. Jakmile jsem jí ale stanul tváří v tvář a viděl, jak zmateně a znepokojeně se tváří, došlo mi, že to nebude tak snadné, jak jsem se domníval. Odlepil jsem se od zdi budovy. „Musíme si promluvit.“

„O čem se chceš bavit?“ Hlas se jí trochu zachvěl a ramena jí ztuhla, jako by se hodlala dát na úprk.

„Vypadáš, jako bys ses chystala vzít do zaječích. Já nekoušu, víš?“

„Jo, to jsem si o tom druhém chlápkovi myslela taky.“

Její sarkasmus mě zaskočil i rozesmál. Byla menší než průměrná Mohirka a podle toho, co jsem tehdy večer viděl, postrádala jak fyzickou sílu, tak bojové schopnosti. Přesto v sobě měla oheň a nebylo v ní ani za nehet zbabělosti nebo slabošství.

„To zní, jako že ti docela otrnulo.“ Bál jsem se, že až jí naplno dojde, co se stalo, bude z toho mít trauma, a ulevilo se mi, když jsem viděl, že je zřejmě v pořádku a žádnou újmu neutrpěla. Obezřetně zvažovala, proč jsem tady, a nedá se říct, že bych jí to měl za zlé.

„Nepřišel jsem ti ublížit a opravdu bychom si měli promluvit.“

„O čem bychom si spolu my dva mohli povídat?“ Svraštila obočí. „Ani neznám tvoje příjmení.“

Usmál jsem se. „Moje příjmení je Danšov a to tvoje zase Greyová. A teď když se známe, můžeme si promluvit?“

Skousla si spodní ret a chvilku to vypadalo, že mě pošle do háje.

„No tak fajn.“

„A nemohli bychom si pohovořit někde v soukromí?“ Nechtěl jsem, aby náš rozhovor někdo zaslechl.

Rozhlédla se kolem sebe. „Můžeme jít na molo, v tuhle denní dobu tam většinou nikdo nebývá.“

„To by šlo.“

Počkal jsem, až si sebere kolo. Když se vrátila a vyrazila se mnou pěšky k molům, byla dost zamlklá. Uvažoval jsem, na co myslí a jak dlouho potrvá, než se mě zeptá, co tady vlastně pohledávám. Nepřipadala mi jako typ, co je ochotný na odpovědi moc dlouho čekat.

Já osobně jsem byl docela zvědavý, jak mohirská sirota skončila v malém městečku uprostřed Maine. Dnes ráno jsem trochu zapátral a zjistil, že v New Hastings žije alfa vlkodlačí smečky. Jeden z jejích kamarádů je jeho syn a druhý zase synovec. Sara se tím pádem spřáhla s nejsilnější vlkodlačí smečkou v celé zemi.

„Jak dlouho se přátelíš s vlkodlaky?“ zeptal jsem se, zatímco jsme kráčeli po dlouhém prázdném molu.

Chvíli mlčela, než mi na mou otázku odpověděla. „Dlouho.“

„A tvým rodičům to nevadí?“ Už jsem věděl, že žije se strýcem, který je jejím poručníkem, ale chtěl jsem, aby mi prozradila něco o své matce a otci.

Celá se napjala. „Mám jen strýčka, ten má moje kamarády rád a vůbec netuší, co jsou zač. O ničem tady z toho neví.“

„Nevadí ti, když se zeptám na tvé rodiče? Jak došlo na to, že bydlíš u strýce?“

„Nemám rodiče. Matka nás opustila, když mi byly dva, takže si na ni vůbec nevzpomínám.“ V hlase měla vztek, ale hluboko uvnitř jsem vycítil i bolest. „A táta umřel, když mi bylo osm. Strejda Nate je jeho bratr.“

Její odpověď mě zmátla. Sirotci byli obvykle potomky bojovníka a lidské ženy, ale podle Sary byl její otec člověk. Mohlo se sice stát, že by mohirská bojovnice pobývala mimo pevnost dost dlouho na to, aby porodila dítě, jenže naše matky si své potomky přísně střeží. Nedokázal jsem si představit, že by některá z nich své dítě opustila a zanechala ho bez ochrany se smrtelníkem, dokonce ani s jeho vlastním otcem.

„Znáš dívčí jméno své matky?“

Zastavila se a změřila si mě podezíravým pohledem. „Proč se mě vyptáváš na rodiče? Co ti s tím vším mají společného?“

„Odpověz mi na otázku a já ti zase odpovím na ty tvoje.“

Poodešla o kousek dál a tentokrát jí v hlase zazněla jasně zřetelná hořkost. „Jmenovala se Madeline. Myslím, že za svobodna byla Crossová nebo tak nějak. Vykašlala se na nás. Je mi celkem jedno, co byla zač.“

Zíral jsem na Saru. Její slova mě smetla silou nákladního vlaku. To snad ne.

Madeline byla vždycky sobec, ale snad ani ona by neopustila vlastní dceru.

Sara se zastavila a otočila se čelem ke mně. „Co se děje?“

Konečně mi došlo, proč mně i Chrisovi připadala tak povědomá. Nepodobala se své matce, ale své babičce Josephine.

Chrístu! Tristanova vnučka.

Měl jsem co dělat, abych si zachoval neutrální výraz i tón hlasu, ačkoli mnou tohle zjištění hluboce otřáslo. „Madeline Croixová? Tak se jmenovala?“

„Možná. Nevím to jistě.“ Nervózně se zamračila. „Proč se na mě tak díváš?“

Uhnul jsem pohledem a pokusil se zjistit, jak pokračovat dál. Věděl jsem, že jí budu muset pár věcí vysvětlit, ale ta bomba, co právě odpálila, mě dočista vyvedla z rovnováhy. Madeline je naživu a ještě k tomu má dceru.

„Jen že jsem to jméno dlouho neslyšel,“ řekl jsem nakonec. „Pokud je to Madeline, kterou jsem znal, hodně se tím vysvětluje.“

„No, mně to nic neříká, takže co kdybys mi trochu vyplnil mezery? Slíbil jsi, že mi odpovíš na otázky, pokud já odpovím tobě.“

„Jasně.“ Vykročil jsem a rukou mávl k několika převráceným dřevěným bedýnkám. „Pojď se na to posadit. Tohle je docela dobré místo na povídání.“

Sedli jsme si a já se otočil tak, abych na ni viděl. Byl jsem k ní docela blízko a oči mi samy sklouzly k jejím rtům. Po celém těle se mi rozlilo horko a můj Mori se vzrušeně zachvěl.

Chrístu, seber se přece trochu.

Zvedl jsem k ní oči. „Tehdy večer jsi vůbec nevěděla, kdo jsou Mohirové. Kolik toho o nás víš teď?“ Domyslel jsem si, že už jí asi vlkodlaci prozradili všechno, co vědí – moc toho zřejmě nebude.

„Vím, že jste lovci upírů a nemáte se rádi s vlkodlaky. To je všechno.“ Pokrčila rameny, ale zájem v jejích očích mi napověděl, že je mnohem zvědavější, než dává najevo.

„Předpokládám, že tví přátelé o nás nemluví o nic víc než my o nich. Chtěla by ses o Mohirech dozvědět víc?“

„Ano,“ odvětila bez zaváhání.

Její odpověď mě potěšila víc, než bych si byl ochotný přiznat. „Náš svět evidentně docela znáš, ale kolik toho víš o démonech?“

„Nic, kromě toho, že se od nich mám držet, co nejdál to půjde.“

„A co kdybych ti řekl, že jsou tu tisíce různých druhů démonů a upíři jsou jen jedním z nich?“

Zamračila se, a když znovu promluvila, v hlase jí zazněly obavy. „Tak bych se tě zeptala, jestli se mě tady snažíš schválně vyděsit k smrti.“

Opřel jsem si lokty o kolena. „Nejsem tu, abych tě děsil.“ A nechtěl jsem ji ani rozrušit, ale jestli má pochopit i všechno ostatní, co se jí chystám sdělit, musí si mě vyslechnout. Už z její první reakce na mou otázku o démonech bylo patrné, že to nepůjde hladce.

Sklopila oči a já sledoval její pohled až k dlaním sevřeným v klíně.

„Pořád ještě se chceš dozvědět něco o Mohirech?“

Zelené oči se opět střetly s mýma. „Povídej.“

„Víš to jistě?“

Usmála se a bylo to, jako by zpoza mraků vysvitlo slunce. Musel jsem odvrátit zrak, aby si nevšimla, co cítím. Do háje, vždyť jsem to netušil ani já sám.

Začal jsem jí odříkávat příběh, který jsem se v mládí naučil od svého zploditele. „Všechno začalo před dvěma tisíci let. Tehdy démoni dokázali opustit svou dimenzi a v hmotném těle kráčeli po tomhle světě. Většinou to byli nižší démoni a byli sice nebezpeční, nepředstavovali však pro lidstvo příliš velké riziko. Pak se ale objevil jeden středně mocný démon jménem Vamhir. Zmocnil se lidského hostitele a obdařil ho nesmrtelností… A taky žízní po lidské krvi.“

„První upír,“ řekla přiškrceným hlasem.

Přikývl jsem. „Ten démon se záhy naučil tvořit další sobě podobné a brzy tu byly tisíce upírů. Na zemi tenkrát nežilo moc lidí a prastaré civilizace byly proti síle a krvelačnosti upírů prakticky bezmocné. Kdyby to tak zůstalo napořád, upíři by nakonec převzali vládu nad světem a lidstvo by úplně vyhladili.

A tak archanděl Michael sestoupil na zem, aby vytvořil rasu bojovníků, která měla upíry zničit. Vložil středně mocného démona jménem Mori do těla muže a ten muž potom oplodnil padesát lidských žen. Jejich potomci byli napůl lidé, napůl démoni a byli dost rychlí, silní a obratní, aby dokázali upíry lovit a zabíjet. Byli to první Mohirové.“

Sledoval jsem, jak se jí v obličeji střídají různé emoce: odpor, údiv, nedůvěra.

„Mohirové jsou démoni?“ zeptala se váhavě.

„Polodémoni. Každý z nás má v sobě už od narození démona jménem Mori.“

„To jako že uvnitř tebe žije démon jako… jako parazit?“ Zbledla a o pár centimetrů se ode mě odtáhla. Pokud jsem měl do té doby nějaké pochybnosti, jestli tuší, co je zač, její reakce mi veškeré otázky rázem zodpověděla.

„Přesně. My dáváme Morimu život a on nám na oplátku propůjčuje schopnosti, díky nimž dokážeme dělat to, k čemu jsme byli stvořeni. Je to symbióza, prospívá nám oběma.“

Prudce vstala, myslel jsem, že se dá na útěk. Místo toho došla na okraj mola a zahleděla se do vody.

„Nemáš v plánu skočit, že ne?“ zeptal jsem se nenuceně ve snaze zmírnit trochu strach, který z ní vyzařoval.

Podívala se na mě tak úzkostlivě a zmateně, až se ve mně všechno sevřelo. „Proč mi to říkáš?“ zeptala se stísněným hlasem.

Její bolest mě přitahovala jako magnet, stoupl jsem si proto před ni. „Protože to potřebuješ slyšet.“

Vytřeštila oči. „A proč? Co to má co dělat se mnou nebo s mými rodiči?“

„Za okamžik se k tomu dostanu. Nejdřív mi ale řekni jednu věc – nepřemýšlela jsi někdy, proč jsi jiná než všichni ostatní, které znáš?“

Než jí prozradím, kdo je, musím vědět, co v mé blízkosti cítí. Pouta nejsou jednostranná záležitost. Dokážu vycítit jejího Moriho a ten můj netouží po ničem jiném než se jí dotknout. Jak to, že ke mně stojí takhle blízko, a přitom se zdá, že to s ní vůbec nepohnulo? I kdyby netušila, kdo je, musí přece cítit alespoň něco.

„J-jiná? Vůbec netuším, o čem to mluvíš.“

„Myslím, že ano.“

Potřásla hlavou. „Poslyš, já –“

Zahleděl jsem se jí upřeně do očí. Cítil jsem nové pouto, jež se mezi námi rozprostíralo, a jemně jsem na něj zatlačil. Její démon okamžitě zareagoval a pokusil se ke mně dostat. Můj Mori se radostně zachvěl a působil náramně spokojeně. Ona spojení mezi námi možná necítí, ale její Mori ano.

Náhle jako by mezi námi někdo vztyčil zeď a odtlačil mě od ní. Stěží jsem stihl zareagovat, když přede mnou ucukla. Oči měla temné a vyděšené.

„Saro?“ Napřáhl jsem k ní ruku.

„Musím jít.“ Prošla kolem mě a ani se na mě přitom nepodívala.

Povzdechl jsem si. „Útěkem nic nezměníš, Saro.“

Nevšímala si mě, a tak jsem na to zkusil jít z jiné strany. „Nemyslel jsem si, že jsi takový zbabělec.“

Zastavila se, ani teď však o mě nezavadila pohledem. „Nic o mně nevíš.“

„Řekl bych, že oba víme, že to není pravda,“ sdělil jsem jejím zádům.

Znovu se ke mně otočila tváří v tvář a oči jí zlostně plály. „Co máš s mými rodiči? Znal jsi je?“

„Tvého otce ne. Ale Madeline Croixovou jsem znal spoustu let.“

Ve tváři se jí mihla nedůvěra. „Jsi jen o pár let starší než já.“

„Jsem starší, než na kolik vypadám.“

Žár v očích pohasl. „Co se mi tu snažíš říct? Odkud znáš Madeline?“

Neexistoval snadný způsob, jak jí to sdělit. Bez ohledu na to, jak se toho zhostím, to pro ni bude těžké. Sara se o své matce musí dozvědět pravdu, aby mohla přijmout, kým je.

„Viděl jsem ji vyrůstat.“

Zírala na mě, pomalu vrtěla hlavou ze strany na stranu a z očí jsem jí vyčetl odmítnutí. Díval jsem se, jak jí pozvolna dochází význam mých slov a ve tváři se jí zračí různé emoce. Přál bych si, abych mohl udělat nebo říct něco, čím bych jí to trochu usnadnil.

„Ne!“ Otočila se a dala se na úprk.

„Saro,“ zavolal jsem na ni, ale akorát přidala do kroku. „Zatracená práce,“ zamumlal jsem a vyrazil za ní.

Proběhl jsem kolem a zastavil se. Vrazila do mě a dlaněmi se mi opřela o hrudník, aby znovu získala rovnováhu. Pocítil jsem teplo, jako by mi sáhla na holou kůži. Démon ke mně vyslal vlnu touhy, ale já sám se dívky raději nedotkl. Byla jako vylekané hříbě. Poslední, co bych chtěl, bylo vyděsit ji víc než doteď.

Trochu se zajíkla. „Jak –?“

„Démonská rychlost, vzpomínáš?“

„Někdo tě mohl vidět.“ Ucouvla a stiskla rty.

„Ty i já oba moc dobře víme, že lidé vidí jen, co vidět chtějí, a věří jen tomu, čemu chtějí. Že se člověk rozhodl něčemu neuvěřit, ale neznamená, že to není skutečné.“

Neunikl jí dvojí význam mých slov a v obranném gestu se objala pažemi.

„Jak si můžeš být tak jistý?“ Tváří v tvář téhle pravdě jí hlas přetékal zoufalstvím. „Na světě určitě není jen jedna Madeline Croixová.“

„Věděl jsem s jistotou, co jsi zač, ještě než vůbec padlo její jméno. Věděl jsem to hned, jak jsem tě tehdy v noci uviděl.“ Díval jsem se do vody, protože jsem měl strach, co by mohla zahlédnout v mých očích. „Můj Mori toho tvého poznal.“

„Cože?“

„Mori vycítí, když je nablízku jiný. Mohirové se tak mezi sebou pokaždé poznají.“ A můj démon by toho tvého našel kdekoli.

Začala vrtět hlavou.

„A nikdy se nemýlí,“ prohlásil jsem mírně, ale pevně.

„Já…“

Podíval jsem se jí do očí a hledal známky porozumění. „Přece jsi to sama cítila, nebo snad ne?“

Spodní ret se jí roztřásl a já konečně spatřil, co jsem hledal. Když nepatrně přikývla, srdce se mi sevřelo citem, který jsem nedokázal pojmenovat.

Solmi, zapředl tiše můj Mori.

„To snad není pravda,“ zašeptala Sara.

Lehce jsem se na ni pousmál. „Víš jak – jsou i horší osudy.“

„Ty mi tady tvrdíš, že mám v sobě démona-parazita, a čekáš, že s tím budu v pohodě?“ Hlas se jí zbarvil obavami, ale já věděl, že je to jen strach z neznámého. Až přijme svůj původ a lépe nás pozná, zbaví se ho.

„Není to zas tak hrozné, jak to v tvém podání vyznělo.“

Škubla sebou a její živá mimika věrně odrážela vnitřní boj, jenž se v ní odehrával. „Ne, je to ještě horší.“

Cítil jsem nutkání začít ji utěšovat, ale akorát bych ji vyděsil. Paulette by hned věděla, co říct.

„Vím, že je to asi divné a děsivé, ale nejsi první sirotek, kterého jsme objevili. Zvykneš si, stejně jako všichni ostatní.“

„Sirotek?“

„To je jen označení, které používáme pro mladé Mohiry, kteří naším způsobem života nežijí od narození,“ vysvětlil jsem, když sebou trhla. „Dokud je nenajdeme, vůbec netuší, co jsou zač.“

Vytřeštila oči. „Takže jsou i další takoví jako já?“

„Nejsou úplně stejní jako ty. Ti druzí byli mnohem mladší.“ Minimálně o deset let. Nemělo by být vůbec možné, aby tu přede mnou takhle stála, a přesto se to dělo. Další ze záhad, jež ji obestírají.

„A co na tom záleží?“

Přemýšlel jsem, jak jí to podat co nejšetrněji, abych ji ještě víc nevyděsil. „Naši Moriové potřebují, abychom přežili, stejně jako my potřebujeme je, ale pořád jsou to démoni a mají svá vlastní nutkání a pohnutky. Od raného věku se učíme tahle nutkání a pohnutky ovládat a dostat svou lidskou a démonskou stránku do rovnováhy. Jinak se nad námi náš Mori pokusí získat převahu. U sirotků, které nenajdeme v dostatečně útlém věku, abychom je mohli cvičit, se postupem času rozvinou vážné duševní a emoční poruchy a jejich démonská stránka jim působí hotová muka. U nejhorších případů se objeví těžká schizofrenie a skončí někde v ústavu… anebo se sami zabijí.“

Otřásla se a já se mohl jen dohadovat, co jí v tu chvíli běží hlavou.

„Kolik bylo nejstaršímu sirotkovi, kterého jste kdy přivedli?“

Vzpomněl jsem si na blondýnu ve Westhornu. „Nejstarší navrátilé bylo deset a byla to výjimka. Ostatním nebylo víc než sedm.“

„Deset?“

„Vím, co si asi myslíš, vidím ti to na obličeji. Jsi Mohirka. Vím to se stoprocentní jistotou.“ Pokročil jsem k ní a můj Mori se bez úspěchu pokusil navázat spojení s jejím. „Co ale nevím, je, jak ses naučila zkrotit svého démona bez výcviku. Ještě nikdy jsem neviděl, že by ho měl někdo takhle zvládnutého. Tvůj Mori prakticky spí.“

Když přede mnou znovu ustoupila, nešel jsem za ní. Potřebovala trochu prostoru a já na ni nehodlal tlačit.

„Proto nejsem tak silná nebo rychlá jako ty?“

„Ano, ale také proto, že dospělosti dosahujeme mezi devatenáctým a dvacátým rokem. Možná už sis ale všimla, že se některé tvé schopnosti začínají touhle dobou projevovat. Budeš se ovšem muset naučit, jak svou démonskou stránku využívat ke zlepšení svých fyzických schopností.“

Zbledla.

„Jsi v pořádku?“

Pomalu potřásla hlavou. „Ne. Musím toho spoustu vstřebat.“

„Chce to čas.“

Moje slova ji moc neutěšila, ale zdálo se, že se přece jen trochu sebrala. „Tak co ještě umíš kromě toho, že se opravdu rychle pohybuješ a dokážeš zachytit člověka padajícího z budovy? Jaké další schopnosti máte?“

Snažil jsem se na její pád tam v té uličce raději moc nemyslet. „Schopnosti?“

„No však víš, jestli dokážete vnutit lidem svou vůli jako upíři nebo někomu číst myšlenky nebo uzdravovat. Takové ty věci.“

Její vyčkávavý výraz mě rozesmál. „Žádné zvláštní schopnosti – ani nátlak, ani nic jiného. Máme rychlost a sílu, abychom mohli bojovat s upíry. Nic dalšího nepotřebujeme.“

„Aha.“

„Zníš zklamaně.“

„Ne, jen se prostě snažím to všechno pochopit.“ Očima pomalu putovala po mé tváři. „Kolik ti je? A nemyslím tím, na kolik vypadáš.“

Její pohled mě natolik očaroval, že jsem málem zapomněl odpovědět. „Narodil jsem se v roce osmnáct set dvacet.“

Spadla jí čelist. „Jsem snad…?“

„Ano. Jakmile dosáhneš dospělosti, taky přestaneš stárnout.“ Stárnutí a umírání byly dvě věci, kterých se většina lidí obávala. Vědomí, že si s nimi nikdy nebude muset dělat starosti, by ji mělo trochu uklidnit.

„Aha.“ Brada se jí roztřásla a mě překvapilo, když jsem v jejích očích zahlédl něco jako smutek.

„Tebe to trápí?“

Přikývla a třela si roztřesené paže.

Dostal jsem o ni starost. Přistoupil jsem k ní a nabídl jí svou koženou bundu. „Je ti zima.“

„Jsem v pohodě, díky.“ Narovnala ramena a zhluboka se nadechla. „Co když se k Mohirům přidat nechci?“

Můj Mori nešťastně zaskučel.

„Ty se k nám ale nepřidáváš. Ty už Mohirka jsi.“

Zvedla bradu. „A co když s nimi nechci žít a chci prostě zůstat tady? Sám jsi řekl, že mám nad démonem lepší kontrolu, než jakou jsi kdy u koho viděl, takže váš výcvik není třeba.“

Věděl jsem, že ji moje další slova raní, ale musí pochopit, co pro ni tohle všechno znamená. „Sem už nepatříš. Co řekneš lidem, až přestaneš stárnout? Co uděláš, až každý, koho tu znáš, začne chřadnout a zemře? Potřebuješ být mezi svými.“

Trhla sebou. „Moji lidé jsou tady.“

„To jen proto, že jsi nic jiného nikdy nepoznala. Jakmile se s Mohiry trochu lépe seznámíš –“

„Ne!“ Oči jí plály hněvem. „Jednu Mohirku už jsem poznala, pamatuješ? Akorát se na mě i na tátu vykašlala. Moje milující mohirská matka nás opustila a mého tátu pak zavraždili upíři. Kde byli moji lidé?“

Její výbuch mě úplně ochromil a zůstal jsem na ni beze slova zírat. „Tvého otce zabili upíři?“

Hořce se zasmála. „Trapas, co? Jeden by myslel, že u někoho jako já bude šance, že ho skolí upír, mnohem menší, když vezmeme v potaz mou minulost a geny. To jsem panečku bojovnice.“ Opět rychlým krokem vyrazila k nábřeží.

Držel jsem se vedle ní. „Ten upír, Eli, teď ví, kdo jsi. Bude tě hledat. Upíři nemají nic na světě raději než vysávání mohirských sirotků. My jsme mu tohle potěšení překazili a na to jen tak nezapomene.“

Klopýtla, ale dál pokračovala v chůzi. „Myslela jsem, že jsi říkal, že vám neunikne.“

„Byl mnohem vynalézavější než ti ostatní.“ Znovu jsem se proklel, že jsem toho zmetka nechal uprchnout a teď kvůli tomu v jejím hlase zase slyším strach.

„No, tak když se vrátí, bude si myslet, že jsem v Portlandu, ne?“ zeptala se s nadějí. „Nemá jak zjistit, že mě musí hledat tady. A kromě toho je tu vlkodlačí teritorium a vlkodlaci už pročesávají celý Portland a pátrají po upírech.“

„Ani vlkodlaci ho nemusí chytit.“ Eli se poslední tři týdny zvládal smečce vyhýbat. Možná není tak hloupý, aby se přibližoval k alfovi, ale taky jsem viděl, jak moc chce Saru dostat.

Zpražila mě vzteklým pohledem. „Pokoušíš se mě snad schválně vyděsit?“

„Ne, ale nebudu ti ani lhát.“

Když jsme došli k mé motorce, znovu se obrátila ke mně. Ramena držela zpříma a paže si zkřížila na hrudi. „Nechci, aby sis myslel, že ti nejsem vděčná, žes mi zachránil život, protože jsem – a víc, než vůbec dokážu říct. Ale váš způsob života, tvoji lidé – já k vám prostě nepatřím.“

Mého démona tohle sdělení dost rozrušilo. A ani já nebyl zrovna nadšený. Jenže kromě toho, že bych ji k odchodu přiměl násilím, jsem s tím nemohl nic dělat.

Solmi, trval si na svém můj Mori. Chtěl svou družku a vyslal ke mně velice živou představu, jak ji odnáším pryč.

Raději jsem démona ignoroval, vytáhl jsem malou kartičku a podal ji Saře. „Tady máš číslo na mě. Zavolej, kdybys ode mě něco potřebovala nebo kdyby sis to rozmyslela.“

Vzala si ji, pár vteřin si ji prohlížela a pak ji zastrčila do kapsy džín. „Nerozmyslím.“

Její pevně zaťaté zuby mi napověděly, že se jen tak přesvědčit nenechá a že ji k odchodu nepřinutím ani silou. Něco mi říkalo, že kdybych to udělal, nikdy by mi neodpustila. Na to, co si o mně kdo myslí, jsem nikdy moc nehleděl, ale myšlenka, že by mě tahle holka mohla nenávidět, se mi ani trochu nezamlouvala.

„A ještě jedna věc.“ Vytáhl jsem z vnitřní kapsy bundy pouzdro s malou dýkou a podal jí ho. „Možná se tu cítíš bezpečně, jenže jak už jsi v pátek zjistila, hrozba si tě může najít, kdykoli to nejméně čekáš.“

Potřásla hlavou, ale než stačila ruku stáhnout, vtiskl jsem jí do ní nůž. Sledoval jsem, jak ho vytáhla z pouzdra a s neskrývanou zvědavostí si prohlédla stříbrnou čepel. Při pohledu na to, jak třímá v ruce jednu z mých zbraní, jsem pocítil až absurdní uspokojení. Popadl jsem helmu a nasadil si ji, aby neviděla, jak se usmívám.

Nasedl jsem a obrátil se k ní. „Ještě se uvidíme, Saro.“

A bude to brzy.

KAPITOLA 5

KDYŽ JSEM OD Sary ujížděl pryč, vůbec jsem nečekal, že to ve mně vyvolá tak smíšené pocity. Byl jsem připravený, že se můj Mori bude zlobit, ale s překvapením jsem si uvědomil, že ani mně samotnému se nechce odejít. Když jsem se sem dnes rozhodl jet, hodlal jsem si jenom ujasnit, co cítím, a trochu si pročistit hlavu. Nebýt pouta, byla by to prostě jen další obyčejná sirota.

Musel jsem se svým ubohým pokusům o popírání skutečnosti smát. Na Saře Greyové vůbec nic tuctového nebylo. Mohl bych to všechno svést na démona, ale pravda byla taková, že jsem si jí všiml předtím, než jsem se jí dotkl a ucítil mezi námi pouto. A čím víc jsem se toho o ní dozvídal, tím víc mě zajímala. Ačkoli se zdála malá a bezbranná, nechyběla jí odvaha a vnitřní síla. Neměla ani ponětí o tom, co je zač, přesto dokázala s démonem v hlavě nejen přežít, ale ještě ho nějakým způsobem ovládnout. Za celý svůj život jsem se s nikým podobným nesetkal. Její zranitelnost a strach vyvolávaly v bojovníkovi ve mně touhu chránit ji, zatímco měkké křivky a sladký hlas ve mně probouzely větší nepokoj, než jsem si byl ochotný připustit.

Zaklel jsem jako starý námořník. Jak se mi ta holka prokristapána dokázala tak snadno dostat pod kůži? Ačkoli se mnou nechtěla mít nic společného, nedokázal jsem na ni přestat myslet. Pokusil jsem se vybavit si některé krásky, s nimiž jsem strávil čas, ale jediné, co jsem viděl, byl její obličej.

Přesvědčoval jsem se, že jsem se sem vydal získat odpovědi a že bych to měl být právě já, kdo ji obeznámí s jejím původem. Mám koneckonců v popisu práce našince chránit a mou ochranu bude potřebovat i poté, co naše pouto zruším.

Ale když jsem ji dnes viděl… Pouto zatím bylo příliš čerstvé, než aby ve mně vyvolalo natolik silnou reakci. A přesto by stačila jediná myšlenka, abych to otočil a vyrazil za ní zpátky.

Zhluboka jsem vydechl a zaměřil se na jiné věci, třeba to, že musím o Saře říct Tristanovi. Určitě ho pěkně vyvede z míry, až se dozví, že má vnučku. Pořád mi nešlo do hlavy, že je Sara Madelinina dcera. Madeline byla všelijaká, ale nikdy bych nevěřil, že by byla schopná opustit vlastní dítě a nechat ho samotné bez ochrany ve světě, který je pro našince tak nebezpečný.

Tristanovi o Saře řeknu, až budu mít nějaký důkaz její totožnosti. Než jsem dojel za hranice města, zavolal jsem Daxovi a dal mu za úkol prověřit Sařin původ, zejména sňatek jejích rodičů a otcovu smrt. Jestli je tady něco k odhalení, Dax to vyčmuchá.

Tím pádem mi zbýval jediný úkol: pokud se Sara z Maine nehne, musím zařídit, aby to tu pro ni bylo bezpečné. Důkladně pročešu celý Portland, dokud nebudu mít jistotu, že ve městě nezůstal ani jeden upír a že jí od Eliho nic nehrozí.

V sobotu v noci jsme vyčistili dům, kam nás poslal ten upír. Dva z přítomných jsme zajali a zbylé tři zlikvidovali. Jestli nás náš informátor neobelhal, pobíhají někde po Portlandu spolu s Elim ještě další dva nepřátelé – pokud ovšem mezitím všichni tři nestáhli ocasy a nedali se na útěk.

Já ale viděl Eliho hladový výraz, když musel Saru pustit. Nevypadal jako někdo, kdo se lehce vzdává. Už dřív jsem zažil, že se upír na nějakého člověka tak upnul, až to hraničilo s posedlostí. A když se u ní ocitl takhle blízko, musí Eli vědět, že je Sara Mohirka. Upíři chuť naší krve zbožňují, a čím mladší Mohir je, tím je jeho krev čistší.

* * *

Po zbytek večera jsem pomáhal Erikovi a jeho týmu se zabydlováním v novém úkrytu, který jsme si sehnali v Portlandu.

Objev tolika upírů ve městě si alespoň pro danou chvíli vyžádal přítomnost Mohirů. Pořád jsme ale neměli ponětí, co sem Eliho a jeho bratry přilákalo. Od sobotní noci jsme drželi dva upíry pod zámkem, a pokud něco vědí, pár dní bez potravy jim rozváže jazyk.

Jakmile jsem druhý den ráno vylezl ze sprchy, čekal mě v hlasové schránce vzkaz od Daxe. Zavolal jsem mu zpátky a on mi potvrdil, co už jsem věděl. Daniel Grey byl s Madeline Croixovou ženatý až do své smrti před deseti lety. Existovala dokonce i černobílá fotka páru v deníku Portland Press Herald, doprovázející článek o Danielově ohavné vraždě. Přesto v něm o Saře kupodivu nepadla ani zmínka.

Zavěsil jsem, posadil se na postel a přemýšlel o rozhovoru, který s Tristanem zanedlouho povedu. Myšlenky se mi nevyhnutelně stočily k Saře a napadlo mě, jak se jí asi po našem včerejším rozhovoru daří. Zmenší se její odpor vůči Mohirům, když bude vědět, že mezi nimi má rodinu? Mou zmínku, že by měla odjet, si vzala dost osobně a trvala na tom, že rodinu má tady. Bál jsem se, že další šokující odhalení by na ni bylo příliš.

Když jsem sešel dolů, Chris nám zrovna dělal snídani. Na cestách se většinou stravujeme v restauracích a po barech, ale když se nám naskytne příležitost, rádi si pochutnáme na domácím jídle. Naštěstí pro mě Chris rád vaří a docela mu to jde.

Sotva jsem vešel do kuchyně, střelil po mně tázavým pohledem. Došlo mi, že čeká, až mu prozradím, kam jsem se včera vypařil. Přátelíme se dlouho a není moc věcí, co bychom před sebou drželi v tajnosti. Zjistil jsem ale, že se mi o Saře mluvit nechce.

„Zavolal jsi Paulette, ať se o tu tvoji sirotu postará?“ Vyklopil vajíčka a párek na talíř a podal mi ho.

Usadil jsem se s ním k barovému pultu. „Ne. Rozhodl jsem se, že to zařídím sám.“

Prudce se otočil a z vařečky v jeho ruce se po kuchyni rozlétly kousky vajíček. „To jako fakt?“

Pustil jsem se do jídla a jeho pátravý pohled jsem ignoroval. „Byl to tvůj nápad.“

„To sice ano, ale nečekal jsem, že mě budeš brát vážně.“ Podíval se na strop, jako by čekal, že Saru držím uvězněnou někde nahoře. „Co se stalo?“

Obdařil jsem ho sarkastickým úsměvem. „Nebyla zrovna nadšená, že mě vidí, a zjištění, co je zač, ji taky kdovíjak nepotěšilo. Dala mi dost jasně najevo, že nehodlá z Maine vytáhnout paty.“

„Co ti –?“

Ukázal jsem na sporák. „Pálí se ti vajíčka.“

„Sakra!“ Popadl pánev, ze které se kouřilo, a začal její obsah seškrabovat do odpadkového koše. Pak do ní napustil vodu se saponátem a obrátil se zpátky ke mně. „Budeme muset poslat Paulette, ať si s ní promluví. Se sirotky to umí nejlíp. Nemůžeme tady tu holku nechat jen tak bez dozoru.“

„Vůbec nemám v úmyslu od ní odejít.“ Odnesl jsem talíř do dřezu a opláchl ho po sobě.

Chris svraštil obočí. „Copak mi tajíš?“

Utřel a uklidil jsem talíř a přitom jsem se zaposlouchal, jestli v domě není někdo další. „Kde jsou ostatní?“

„Brzy ráno si odjeli do Bostonu pro zbytek věcí. Proč?“

Vytáhl jsem mobil a odešel do obýváku. „Protože bych byl rád, aby obsah tohohle rozhovoru zůstal jen mezi námi třemi.“

„Třemi?“

Posadil jsem se na gauč a on se uvelebil naproti mně. „Mezi mnou, tebou a Tristanem,“ odpověděl jsem a vzápětí jsem vyťukal číslo.

Tristan mi to zvedl po druhém zazvonění. „Co jste zjistili?“ zeptal se, když mu došlo, kdo volá.

„Víc, než jsme čekali.“ Podíval jsem se na Chrise. Prohlížel si mě s neskrývanou zvědavostí. „Ty holky skutečně unesli upíři. V domě se zašívalo deset pijavic – o pět z nich už jsme se postarali, dvě máme pod zámkem a zbylé tři hledáme.“

„Deset. To je nečekaně velká skupina. Podařilo se vám vypátrat, proč přijeli do Portlandu?“

„Zatím ne, ale přijdeme na to,“ odpověděl Chris.

Na druhém konci linky se na okamžik rozhostilo ticho. „Proč mi připadá, že je tu ještě něco, o čem jste mi neřekli?“ zeptal se Tristan.

„Protože máš pravdu.“ Nadechl jsem se. „Našli jsme sirotu. Zachránili jsme ji před upírem, kterého teď lovíme.“

„Je v pořádku?“ Tristan teď zněl ustaraně. „Zavolali jste Paulette? Co matka té dívky? Přežila útok?“

Počkal jsem, až příval otázek ustane. „Nic se jí nestalo a žádný z jejích rodičů u toho nebyl. Narazili jsme na ni v pátek večer v baru.“

„V baru?“ zopakoval po mně nevěřícně Tristan. „Co dělalo, proboha živého, dítě v baru?“

„To je právě to.“ Chris se naklonil dopředu s lokty opřenými o kolena. „Není to dítě, alespoň ne malé. Je jí sedmnáct.“

Tristan zalapal po dechu. „Jak je to vůbec možné? Víte určitě, že je Mohirka?“

„Nikdy jsem si ničím v životě nebyl tak jistý,“ odpověděl jsem a Chris se na mě znovu zkoumavě podíval. „Pokaždé když jsem se k ní přiblížil, cítil jsem jejího Moriho. Včera jsem ji jel navštívit a dozvěděl se o ní pár věcí, které mě, popravdě řečeno, pěkně vykolejily. Poprosil jsem Daxe, ať ji trochu proklepne, než ti o ní povím.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Jmenuje se Sara Greyová a její otec byl člověk. Její matka je Mohirka.“

Tristan s Chrisem se oba zároveň prudce nadechli.

Než kterýkoli z nich stihl cokoli říct, pokračoval jsem. „Jejího otce zabili před deseti lety upíři. Její matka je opustila, když byla Sara ještě hodně malá. Dokud jsem jí neřekl, oč jde, nic netušila.“

Chris se zamračil. „Jak to, že ty a Dax víte, že byla její máma Mohirka, když to nevěděla ani samotná Sara?“

„Došlo mi to, když mi prozradila její jméno.“ Upřeně jsem zíral na telefon. „Tristane… Sara je Madelinina dcera.“

„Madelinina?“ zopakoval po mně nevěřícně Tristan. „Jak… jak to víš?“

„Sara mi řekla, že se její matka jmenovala Madeline, a Dax našel fotku tvojí Madeline s Danielem Greyem.“ Podíval jsem se na Chrise. Pořád na mě zíral s otevřenou pusou. „Navíc se Sara podobá Josephine.“

Chrisovi se podařilo znovu najít hlas: „To je ono! Já věděl, že je mi nějaká povědomá. Madelinina dcera? Tak to je něco.“

„Jsi si jistý, Nikolasi?“ Tristanovi se třásl hlas a mohl jsem se jen dohadovat, jak se asi cítí. Byl jsem u toho, když našel vzkaz, co mu Madeline před svým útěkem nechala na rozloučenou.

Pomáhal jsem mu ji víc než rok hledat a na vlastní oči jsem viděl, jak se o své jediné dítě bojí a jaké si o něj dělá starosti. Když Madeline odešla, měla sice ukončený výcvik, ale ještě nikdy se po světě nepotulovala na vlastní pěst. Sledoval jsem, jak roky plynou a naděje, že se jeho dcera jednou vrátí domů, se z Tristanových očí zvolna vytrácí.

Když mu o sobě nedala vědět několik desetiletí, smířil se s tím, že Madeline může být po smrti a on sám bude možná ve své rodové linii poslední. A najednou se dozví, že je jeho dcera stále naživu – nebo přinejmenším před sedmnácti lety byla –, vdala se a porodila dítě…

„Beze vší pochybnosti je to Madelinina dcera a tvoje vnučka,“ řekl jsem.

„Dobrý Bože,“ zašeptal ochraptělým hlasem Tristan. „Madeline.“

Chris a já jsme několik minut mlčeli, zatímco se Tristan vzpamatovával ze zjištění, že je Madeline možná stále naživu a on má vnučku.

Pak si odkašlal. „Je Sara s tebou? Mohl bych s ní mluvit?“

„Není tady. Odmítla se hnout z domova.“

Slyšel jsem, jak Tristan přechází sem a tam po své kanceláři.

„Nemůžeme ji ponechat bez ochrany. Vysvětlili jste jí, jaké nebezpečí jí hrozí?“

„Ano, ale je pevně odhodlaná zůstat, kde je. Ke své matce nechová žádné vřelé city a myslím, že Madeline částečně viní ze smrti svého otce. Nechce s námi mít nic společného.“

Tristan se zastavil. „Přijedu za vámi a promluvím si s ní. Možná kdyby věděla, že tady má rodinu, tolik by se nás nebála.“

Zasmál jsem se. „Ta se nás rozhodně nebojí, to mi věř. Spíš bych řekl, že na nás má pěknou pifku.“

Chvilku bylo ticho a pak se znovu ozval Tristan. „Řekl jsi, že jí je sedmnáct a vůbec netušila, že je Mohirka. Jak dokázala takhle dlouho přežít bez výcviku?“

„Vůbec nevím, ale ještě jsem neviděl nikoho, kdo by měl svého Moriho takhle pod kontrolou. Kdybych ho necítil, myslel bych, že je Sara člověk.“

„A kdybych tě já tak dobře neznal, skoro bych řekl, že v tvém hlase slyším obdiv,“ poznamenal Tristan.

Ani jsem se to nepokoušel popřít. „Těžko neobdivovat někoho, kdo prokázal takovou sílu. Vzhledem ke všemu, čím si prošla, si zachovala nečekaně chladnou hlavu. V některých ohledech mi tě připomíná.“

„Moje vnučka,“ vydechl užasle. „Hned si seženu letadlo. Odpoledne budu u vás.“

Vyhledal jsem očima Chrise a mlčky jsem potřásl hlavou. „Nemyslím si, že by to bylo moudré. Sara je silná, ale když jsem s ní mluvil, dost ji to vzalo. Ne že bych jí to měl po těch posledních několika dnech za zlé. Vůči své matce je dost zahořklá a myslím, že setkání s Madelininou rodinou by na ni v tuhle chvíli bylo moc. Mohlo by ji akorát ještě víc odradit.“

„Snažíš se mi snad naznačit, že ji tam mám nechat?“ zeptal se Tristan příkře.

„Ne. Jen jí dáme trochu času, aby se se vším mohla vyrovnat, než si s ní znovu promluvíme. S Chrisem na ni dohlédneme. Nejsme ostatně její jediní ochránci.“

„Co tím myslíš?“ zajímalo Tristana.

„Když jsem Saru potkal, byli s ní i dva členové mainské smečky – alfův syn a synovec. Má k vlkům blízko a ti dva, co jsem potkal, ji střežili jako oko v hlavě. Žije v malém městečku jménem New Hastings, přímo v srdci vlkodlačího území, asi hodinu severně od Portlandu.“

„Vlkodlaci?“ Tristanovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval ze šoku. „To bude zřejmě smečka Maxwella Kellyho.“

„Vy se znáte?“ podivil se Chris.

„Jen z doslechu,“ odtušil Tristan. „Je to mocný alfa a je široko daleko proslulý svými loveckými schopnostmi. Slyšel jsem, že k němu ostatní smečky posílají svoje vlky na výcvik. Jeho smečka je první v zemi, která žije mezi lidmi místo toho, aby se jich stranila. A také si na svém území dost zakládá. Pořád mi není jasné, jak se ti upíři dokázali jeho vlkům celé týdny vyhýbat.“

„Ten, co napadl Saru, byl jejich vůdce,“ odpověděl jsem. „Ukazuje se, že se dovede mistrně skrývat a zametat za sebou stopy. Ale jestli tady někde ještě je, najdeme ho.“

Tristan si zhluboka vydechl. „Cítím se líp, když vím, že je moje vnučka pod Kellyho ochranou, ale nebudu mít klid, dokud nebude tady s námi. Dejte na ni prosím pozor.“

Chris vážně přikývl. „Budu sestřenku chránit s nasazením vlastního života.“

„A já zrovna tak,“ slíbil jsem.

„Děkuji. Myslím, že nikomu jinému bych její bezpečí svěřit nedokázal.“ Tristan se znovu posadil a židle pod ním zaskřípala. „Tohle je… Vůbec vám nedovedu říct, co pro mě vědomí, že mám vnučku, znamená. Jenom nechápu, jak mohla Madeline opustit vlastní dítě. Věděl jsem, že moje dcera občas dovede být sobecká, ale nikdy nebyla zlá. Pokud to dítě nechtěla, proč ho neposlala ke mně?“

„Netuším.“ A samotného by mě to zajímalo. Madeline mohla klidně zvednout telefon a dát o tom děvčeti vědět Tristanovi. Proč to neudělala, byla otázka, na kterou znala odpověď jen ona sama.

Tristanův tón se teď změnil a byl velice věcný. „Co máš tedy v úmyslu? Necháš Erikův tým pronásledovat upíry a vy dva budete mezitím dohlížet na Saru?“

„Budeme se s Chrisem střídat.“ Podíval jsem se na něj a on souhlasně přikývl. „Akorát si od ní budeme muset držet odstup, protože by asi nebyla ráda, kdyby zjistila, že se kolem ní motáme.“

„Nikolasi?“ řekl Tristan.

„A co když ne?“ zeptal se Tristan a v hlase mu zazněly obavy.

„Doufám, že máš pravdu.“

„Tak zatím.“

„Jo.“

„Jo.“

* * *

* * *

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5