Felice Hardyová

Tenisová šampionka, která unikla nacistům

Životní pouť Liesl Herbstové z Krnova do Wimbledonu

Felice Hardy

THE TENNIS CHAMPION WHO ESCAPED THE NAZIS: Liesl Herbst’s Journey, from Vienna to Wimbledon

Text copyright © 2023 Felice Hardy

This translation of The Tennis Champion Who Escaped the Nazis: Liesl Herbst’s Journey, from Vienna to Wimbledon is published by arrangement with Ad Lib Publishers Ltd.

All rights reserved.

Translation © 2024 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-284-0292-1

Obsah

Úvod

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Část druhá

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Část třetí

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Epilog

Obrázková příloha

Data a události

Tenisová kariéra Liesl Herbstové

Bibliografie a poznámky autorky

Poděkování

Tuto knihu jsem psala pro své děti Maximiliana, Barnabyho a Isabellu, pro mé vnuky Lea a Arthura a pro mou neteř a synovce Rosanagh, Joshuu a Bena – všichni jsou přímými potomky Liesl, Davida a Dorli. Ve vás je budoucnost. Velké díky patří mému manželovi Peterovi. Bez jeho podpory a odborné pomoci se sbíráním materiálu, psaním a redigováním by tato kniha nevznikla.

Úvod

Moji předkové pocházeli z Rakouska, Čech, Moravy, Slovenska, Polska a Maďarska. Všechny tyto země se na jistou historickou dobu octly pod černožlutým deštníkem Habsburské říše, ale moji prarodiče považovali sami sebe za Rakušany, kteří se vlivem dějinných okolností stali Brity. Tuto knihu jsem psala pro všechny, které se jejich příbuzní snažili chránit před realitou nebo kdo si nesou životem tíhu viny těch, kteří přežili, a syndromu takzvané druhé generace. Především však tato kniha dokumentuje mou cestu za hledáním vlastní identity. Psala jsem ji také pro své děti a vnoučata se záměrem udělat něco pro to, aby historie naší rodiny neupadla v zapomnění.

Všechny hlavní postavy mého příběhu jsou skuteční lidé. Liesl, moje babička z matčiny strany, byla národní šam-pionkou Rakouska v tenisu a ve třicátých letech 20. století vídeňskou celebritou. Mnozí z rodinných příslušníků zmíněných v knize zemřeli dávno před mým narozením, někteří za nanejvýš tragických okolností. Abych mohla zmapovat a vylíčit jejich životní příběhy, musela jsem pátrat a pídit se po podrobnostech celkem ve čtyřech zemích. Nalezla jsem jejich jména v různých dokumentech a v popiscích fotografií, následně jsem dohledala historické detaily, a abych jim vdechla život, nechávám je promlouvat v dialozích situovaných do doby, v níž žili. Připojila jsem rovněž skutečnosti, které postavy v mé knize nemohly za svého života znát, ale mně běh dějin dnes jejich znalost zpětně umožňuje.

Myslím na své zesnulé prarodiče a jejich jediné dítě, mou matku, když vyjadřuji naději, že se mi zveřejněním tohoto příběhu, který mi oni sami nikdy v celé úplnosti neodvyprávěli, podaří zahnat přízrak viny, který ničil štěstí všech tří přeživších.

Jména členů nejužší rodiny

David Herbst

Liesl Herbstová

Jejich dcera Dorli Millsová, rozená Herbstová

Lieslina matka Felice Westreichová

Lieslin otec Leo Westreich

Lieslina starší sestra Irma Westreichová

Lieslina prostřední sestra Trude Löwenbeinová, rozená Westreichová

Trudin třetí manžel Rudolf Löwenbein

Trudina a Rudolfova dcera Anna Löwenbeinová

Davidův otec Henrik Herbst

Davidova matka Johanna Herbstová, rozená Ungarová

Davidovy sestry Hermina, Eva, Amalia (zemřela v dětském věku), Bella, Regina, Anna a Fani (zemřela v dětském věku)

Davidovi bratři Otto, Alfred, Arnold a Isidor

Ottova manželka Renée Herbstová

Dcera Otta a Renée Harriet Herbstová

Dorlin manžel Philip Mills

Část první

Kapitola 1

Křišťálová noc

Vídeň, 9. listopadu 1938, 15 hodin

David ji spatřil škvírou mezi záclonami. Mladou ženu v šatech podle poslední módy, s kloboukem na hlavě a v rukavicích. Nakláněla se z balkonu v druhém patře na protější straně ulice. Viděl, jak se najednou vytáhla, vzepřela se o ruce a předloktí svižně jako gymnastka, která se vzpírá na bradlech, a vyhoupla se na madlo ozdobného litinového zábradlí. Dobrou minutu na něm balancovala a hleděla při tom vzhůru, směrem k nebi, a ne k chodníku pod sebou.

„Ne!“ David se chytil závěsu a srdce se mu rozbušilo.

Žena se převážila na nechráněnou stranu balkonu a zmizela mu ze zorného pole. David ustoupil, zakryl si rukou ústa a nevěřícně vrtěl hlavou. Když znovu přistoupil k oknu a vyhlédl ven, sklouzl mu pohled k jejímu bezvládnému tělu na chodníku.

Kořeny tohoto zla se začaly šířit zhruba před pěti lety, když byl v dubnu 1933 vydán zákon zakazující Židům pracovat v německé státní správě. V roce 1935 následovaly norimberské zákony, které Židy od ostatního obyvatelstva oficiálně segregovaly. David a jeho manželka Liesl byli ve Vídni, a tedy v bezpečí, ale bylo to bezpečí křehké a oni s obavami sledovali, jak se v Německu pro Židy a další „nežádoucí“ menšiny mění jejich každodenní život ve zlý sen.

Tady jsme v jiné zemi, v krásném městě vyhlášeném tolerancí, říkali si. Tady by se něco takového přece nemohlo stát, ne?

Nicméně osud Rakouska se měl brzy podřídit téže režii přicházející ze sousedícího Německa.

Bylo to o něco dříve téhož roku, v březnu 1938, šest dní po Hitlerově projevu k obrovskému davu nadšených příznivců na vídeňském Heldenplatzu. David a Liesl si šli koupit pečivo a čerstvé potraviny. Kráčeli po honosné vídeňské Kärntner Strasse, kde se David obvykle bavil pozorováním kolemjdoucích, zatímco Liesl nahlížela do módních obchodů. Tentokrát měla mít jejich rutinní pochůzka ale jiný průběh. K uším jim doléhal nepříjemný hluk jakéhosi shromáždění, který stále sílil. Když došli k impozantní budově katedrály svatého Štěpána, narazili na veliký dav lidí. Na pohled to byli samí zámožní občané, typičtí obyvatelé této čtvrti.

Liesl vzala Davida za ruku a táhla ho dopředu, až se jim podařilo spatřit, co poutá pozornost celé skupiny – muž středního věku v proužkovaném obleku, v bílé košili s kravatou. Klečel na kolenou a kartáčkem na ruce drhnul chodník. David v něm okamžitě poznal jednoho známého, specialistu na tuberkulózu ze Všeobecné nemocnice města Vídně. Seznámili je společní přátelé při jedné návštěvě Opery. Byl to podle všeho skvělý chirurg a shodou okolností byl zároveň také Žid. Rukama, v nichž teď svíral kartáček na ruce, zachránil stovky životů. Nad ním stál muž v hnědé košili – příslušník paramilitárního křídla národně socialistické strany – a „pomáhal“ mu tak, že na něj a na chodník lil vodu z kbelíku.

„Chudák…,“ pronesl David polohlasem a chtěl jít dál, až k němu.

„Ne, nechoď tam,“ sykla Liesl. Roztřásla se po celém těle a pevně mu stiskla paži. Má pravdu, pomyslel si David, nemůžu udělat nic, čím bych tomu muži nějak pomohl. Cokoliv udělám, bude mít za následek jen to, že se mnou naloží stejně jako s ním, a co pak bude s Liesl? V duchu jím zmítal vztek a bezmoc, a posměšná reakce shromážděných lidí na to, co se tomu chudákovi lékaři dělo, ho dočista vyváděla z míry. Jak je to možné? Někteří z okolostojících byli jeho sousedé, znal je od vidění. David se rozhlédl kolem sebe a strnul zděšením. Na okraji davu postával uniformovaný policista, se založenýma rukama nečinně přihlížel a smál se.

David a Liesl od té děsivé scény nedokázali odtrhnout zrak. Z davu vystoupila jakási žena a postavila se nad lékaře, s nohama rozkročenýma nad jeho týraným tělem. Mohlo jí být něco přes třicet, měla na blond odbarvené vlasy a na sobě tmavě červenou sukni vpředu zapnutou na šest obrovských knoflíků. Obdařila publikum koketním úsměvem, načež si rozepnula spodní knoflíky, zvedla si lem sukně a odhalila zrakům přihlížejících punčochy, podvazkový pás a dobrých osm centimetrů mramorově bílé holé kůže. Stáhla si spodní kalhotky a vymočila se lékaři na hlavu. Čůrek mu stékal z nosu k bradě, na jeho ruce, kartáček a dlažbu. V zástupu to uznale zahučelo, David znechuceně couvl.

Když odcházeli, všiml si David, že Liesl pláče. Stejně jako jemu, ani jí neunikly hedvábné punčochy, které měla ta žena na nohou. Punčochy tohoto střihu a s tímto charakteristickým vzorem vyráběl David ve své továrně.

Od toho dne uplynulo osm měsíců a vlna nenávisti se vzedmula k dalšímu vrcholu. Byla středa, 9. listopadu, den po Liesliných pětatřicátých narozeninách a David byl doma sám. Liesl a jejich malá dcerka Dorli byly v bezpečí, ale David se cítil tak osamělý, že se mu chtělo brečet. Kéž by tu byly se mnou, honilo se mu hlavou, jenže zůstat tady by pro ně bylo příliš nebezpečné.

Během dlouhých letních večerů v roce 1938 si David na půdě jedné ze svých kancelářských budov zřídil skrýš. Nevyužívaný objekt koupil před dvěma roky, ale z větší části ho nechával stále prázdný, využívali ho jen příležitostně jako skladovací prostory. Ze všeho nejdůležitější bylo, že v listu vlastnictví nebylo uvedeno Davidovo jméno, a ostatně ani jméno žádného jiného Žida.

Zdálo se absurdní, že by měl být nucen skrývat se za podlahovými lištami, ale předvídat nepředvídatelné byla patrně Davidova největší podnikatelská přednost. Když pronášel nástroje a materiál dovnitř, říkal si, jestli situaci příliš nedramatizuje. Pokaždé, když zatloukal hřebík, zatajoval dech a mezi jednotlivými údery poslouchal, zda nezaslechne nějaký podezřelý zvuk, protože se obával, že by ho někdo mohl slyšet a přijít si ověřit, co to tam provádí.

Nebyla to nikterak velká skrýš, ale kdyby nebylo zbytí, vešli by se do ní až tři lidé. David zamaskoval vchod starou dřevěnou truhlou na čtyřech kolečkách. Truhla byla zavěšená na stěně, a aby mohl do své tajné místnosti vstoupit, musel její spodní stranu vyklopit. Jakmile se do tajného úkrytu dostal, truhlu přiklopil a přitáhl ji zevnitř drátem omotaným kolem hřebíku. Kdyby ji někdo zvenčí otevřel, našel by jen staré vzorky punčoch naházené na falešné dřevěné dno.

Byl to primitivní prostor, ale obyvatelný. Přes den do něho pronikalo světlo malým okénkem. V noci David vždycky počkal, až si jeho oči zvyknou na tmu, a teprve pak zažehl svíčku. Tajnou místnost vybavil jednou matrací, okno zakryl látkou suplující závěsy, nanosil si dovnitř konzervy, měl tam kanystr na vodu a kbelík s víkem, který by sloužil jako záchod. Když si tak své dílo prohlížel, byl na sebe docela pyšný.

Tenkrát večer využil David, sám a vyděšený, svůj úkryt poprvé. Netušil, kdy ho přijdou zatknout, ale věděl, že k tomu jednou dojde. Ležel na břiše na matraci, slyšel rány a křik a cítil zápach spáleniny zvenku. Vstal, vzal si své divadelní kukátko, které nosil do Opery, a vyhlédl ven. Ulice se leskla rozbitým sklem. V měsících následujících po anšlusu, obsazení Rakouska nacistickým Německem, se David snažil být stále o krok napřed před vývojem událostí. Ale ani v nejdivočejších snech si nedokázal představit, že to dospěje tak daleko.

Nehybné tělo na chodníku bylo pro Davida vyvrcholením této hrůzy – zatím. Přistihl se, že si v duchu klade otázku, zdali si jeho mladá sousedka dala obzvlášť záležet na tom, aby se na svou smrt pěkně oblékla. Potom se několik hodin krčil na podlaze a neodvažoval se ani pohnout, dokud oknem neproniklo první ranní světlo. Pouliční lampy byly rozbité, nad město stoupal kouř z doutnajících budov a přes trosky se v poryvech větru honily letáky jako obrovské konfety. V Davidově úkrytu bylo čím dál víc horko a do omezeného prostoru si našel cestu štiplavý zápach, který se neměl kam rozptýlit. David opatrně, jenom na malou škvíru, pootevřel okno.

Údery kladivem. Staccato. Klidně to mohlo být na jeho domovní dveře. Ale nebylo. Volba mohla padnout stejně tak na zářivě červené dveře, jaké měl on sám, jako na ty černé a oprýskané, jaké měli jeho sousedé, Kleinovi, když ráno po té noci dvanáct minut po osmé hodině kulička oběhla kolo rulety a usadila se v černém políčku.

David se ve svém úkrytu opět stal svědkem děsivých událostí. Muž s kladivem zabušil na dveře sousedního domu. Vzápětí ustoupil a z domu vyšel Samuel Klein. Byl to vysoký, na kost vyzáblý muž mezi padesáti a šedesáti lety. Dříve působil jako středoškolský profesor, ale teď už pracovat nesměl. Musel se starat o manželku a tři děti, ale neměl ani jedinou říšskou marku, aby je byl s to uživit. Svůj zimní kabát, jak David předpokládal, už dávno vyměnil za jídlo. Teď, v přibývajícím světle, se Kladivoun rozhlížel a čekal podporu od lidí v zástupu, který se začal shromažďovat kolem. Uniforma polovojenské SA mu propůjčovala auru nové, do té doby neexistující autority. Ve skutečnosti to byl malý, obtloustlý chlapík, ale ve své roli hnědokošiláka vnímal sám sebe jako svalnatý výkvět árijského mužství.

„Polez ven, ty špinavá židovská svině,“ vyštěkl na postavu v pyžamu ve dveřích. „Kde jsou ty prachy, o který jsi obral poctivý Rakušany, parazite?“

Samuel se rozhlédl kolem sebe a hledal pomoc, ale žádná nepřicházela.

„Prosím, nechte nás. Nechte nás na pokoji! Já jsem nic neukradl!“ prosil.

Hnědokošilák byl levák. David sledoval dráhu kladiva, opsalo vzduchem oblouk doprava a následoval vítězný úder forhendem. Čelní strana zbraně zasáhla Samuela do spánku a ten se zhroutil na dlažbu. Kladivoun zvedl obě ruce nad hlavu v gestu vybízejícím k potlesku jako matador v býčí aréně. Lidé kolem něho, spořádaní Vídeňané, zachvácení vybujelým zlem, propukli v jásot a uznale pískali.

Samuel zůstal ležet na místě. Po dlažbě se rozlévala široká kaluž krve. Útočník si několik okamžiků vychutnával obdiv davu, potom se rozhlédl kolem sebe, znenadání zjevně zmatený vlastním počínáním. Sklonil hlavu.

Ze sousední ulice se nečekaně vynořila postava, jakýsi muž přešel po dlažbě k Samuelovi a vyzvedl si jeho tělo do náruče. Kladivoun znovu zvedl svou zbraň, a i tento muž padl, zasažen zezadu do hlavy. Čtyři další hnědokošiláci naložili jeho tělo na korbu náklaďáku. Ani v mdlém dopoledním světle si David nemohl tu osobu splést. Byl to Lieslin strýc Emil, soudce Nejvyššího soudu z Ostravy, který přijel na týden do Vídně s úmyslem navštěvovat koncerty a divadelní představení. Tak – a teď ho odvezli.

Jen v samotné Vídni příslušníci národně socialistické strany – nacisté – té noci zranili a zatkli stovky Židů. Na každém rohu se rojili příslušníci ozbrojených milicí jako setba z dračích zubů – těch, které hrdina jedné řecké báje zasel a vyrostli z nich bojovníci. Mladí muži v uniformách vláčeli staré muže za vousy. Jakmile měli dojem, že ten či onen plní jejich rozkazy příliš pomalu, jali se ho tlouct a bili ho tak dlouho, dokud se – jako týraný pes – nepodřídil. David už nějaký čas sledoval, jak se ten teror stupňuje, a odstěhoval se ze svého bytu právě včas.

David byl můj dědeček.

Kapitola 2

Návrat do minulosti

Vídeň, listopad 2015

Když jsem pokládala svíčku k oltáři, měla jsem pocit, že za mnou někdo stojí. Otočila jsem se – nikdo tam nebyl.

„Díky,“ ozvalo se šeptem, „že na nás pamatuješ.“

Tělem mi projelo zamrazení. Že by výplod mé fantazie? Na duchy jsem nevěřila, žádnou vnímavost vůči projevům astrálního světa jsem u sebe až dosud nikdy nezaznamenala, ale v tu chvíli mi připadalo, že moje babička Liesl je tam se mnou.

Bylo to 13. listopadu. Stála jsem v mihotavém přítmí kostela svatého Štěpána, nekatolička ve veřejném prostoru, naplněném atmosférou klidu, jíž bych se nenadála. Okna propouštěla světlo v barvách duhy a kamenní andělé shlíželi z výšky dolů, až mi připadalo, že se každým okamžikem vymaní ze své strnulosti a pohnou se. Vstoupila jsem Obří branou a mým očím se naskytla scéna jako z obrazu nějakého gotického Mistra. Věřící zapalovali svíčky, ale stékající vosk mi připomínal pohřební hranici a z těžké vůně kadidla, dokonce i v tom rozlehlém prostoru katedrály, jsem se rozkašlala. Vyšla jsem tedy zase těmi velkými dveřmi ven, do svěžího listopadového odpoledne, a zhluboka se nadechla studeného vzduchu.

Podívala jsem se na střechu katedrály s dvouhlavým černým orlem vyskládaným z barevných střešních tašek. Měl ho ve znaku rod Habsburků, který vládl v Rakousko-Uhersku v době dětství mých prarodičů. Liesl a David prožili ve Vídni téměř celá „bouřlivá dvacátá“ léta a setrvali zde až do příchodu soumraku, který vyústil v druhou světovou válku. Tenkrát v těch bezstarostných dnech kaváren a plesové kultury tu bývali šťastni.

Když jsem si plánovala cestu do Vídně, neměla jsem ani tušení, do čeho se pouštím. Ještě jako studentka jsem toto město jednou navštívila, ale tehdy mě mnohem víc zajímaly bary, do nichž mě vodil můj rakouský přítel, než abych stála o to poznávat zdejší kulturu, nebo dokonce pátrat po osudech svých předků. Teď jsem Vídeň viděla dospělejšíma očima.

Před odjezdem jsem si objednala pěší prohlídku staré židovské čtvrti, aniž bych očekávala, že najdu něco překvapivého, nebo dokonce něco, co by mě mohlo osobně zaujmout, ale okouzlilo mě to. Moje průvodkyně Barbara, drobná žena s kávově hnědými vlasy, mluvila perfektně anglicky, a pokud šlo o její rodné město, byla to v podstatě chodící encyklopedie Vídně. Když jsme procházely starými uličkami, zmínila se, že jejím koníčkem je pomáhat lidem při pátrání po jejich předcích.

Zastavily jsme se před pomníkem z oceli a betonu, který působil v sousedství okolních budov až zarážejícím způsobem stroze. Památník holocaustu – známý jako Bezejmenná knihovna – má podobu sbírky stovek knih, jejichž hřbety jsou obráceny dovnitř, neviditelné. Vzadu a po stranách jsou na podstavci památníku vyryta jména pětačtyřiceti koncentračních táborů, v nichž byli umučeni rakouští Židé. Většinu z nich – kromě Osvětimi, Dachau a několika dalších – jsem neznala. Barbara mi také cestou ukazovala dlažební kostky s mosaznými deskami, takzvané Stolpersteine, „kameny zmizelých“, vsazené do chodníků. Upozorňují na místa, kde žily oběti nacismu před deportací. Na každém z nich je uvedeno jméno, datum narození a datum úmrtí.

Tato návštěva Vídně pro mě byla prozřením. Pochopila jsem, že musím udělat něco pro to, aby památka na moje prarodiče nezapadla. A tak jsem se pustila do pátrání. Ze začátku to bylo tápání naslepo. Po příjezdu domů jsem shromáždila všechno, co jsem našla, a zapsala si do sešitu jména a místa, na která jsem si dokázala vzpomenout z útržků rozhovorů s mými prarodiči z doby mého dětství. Na podrobnosti jsem se jich tehdy nevyptávala, neměla jsem k tomu žádný důvod. Asi bych to vyhodnotila jako vyzvídání, a to by mi – tenkrát – nepřipadalo správné. Teď už bylo pozdě. Také jsem napsala e-mail své vídeňské průvodkyni a všechny informace, které jsem si zjistila, jsem jí v něm sdělila.

17. listopadu 2015

Milá Barbaro,

prohlídka minulý pátek byla skvělá a moc Vám za ni děkuji. Bylo to pro mne fascinující. Zmínila jste se, že byste mi mohla pomoci s pátráním po informacích o životě mé matky, která se narodila ve Vídni. Zde jsou podrobnosti:

Jmenovala se Dorrit Ruth Herbstová. Její rodiče byli Liesl (Elisabeth?) a Dezsö (David?) Herbstovi. Liesl Westreichová se narodila v Jägerndorfu. Nevím, kde se narodil můj dědeček Dezsö, ale myslím, že to bylo v Maďarsku. Můj dědeček měl spolu se svým bratrem ve Vídni firmu – vyráběli punčochy. Měli továrnu v Berlíně a ještě jednu (nebo to možná byla kancelář) poblíž Votivního chrámu na Rooseveltově náměstí. Všichni emigrovali do Velké Británie.

To jsou momentálně všechny informace, které mám k dispozici, ale existuje ještě kufr plný dopisů – všechny jsou v němčině a já jim nejsem s to porozumět! Uvidím, jestli se mi podaří najít ještě něco, co by mohlo mít nějaký význam.

S nadějí, že mi pomůžete,

Felice

Když si teď tento svůj e-mail čtu, zdá se mi až neuvěřitelné, jak moc jsem se mýlila – skoro ve všem.

Kapitola 3

Momentky ze zasutých časů

Londýn, šedesátá léta 20. století

„Vyprávěj mi o tom, jak jsi vyskočila z toho jedoucího kočáru taženého koňmi!“ prosila jsem často svou babičku Liesl, když jsem byla ještě malá. Vždycky se tak trochu, jen náznakem, usmála.

Příběh o tomto akrobatickém kousku patřil k mým oblíbeným. Také jsem milovala ten, v němž jako malá holčička vždycky vyklouzla z domova, lehla si pod netěsnící sud s čokoládovým likérem v otcově likérce a nechávala si kapky toho nektaru stékat do úst. A bylo jich mnohem víc, samé veselé historky o jejích dětských lumpačinkách. Ale kdykoliv jsem se zeptala na její rodiče nebo sourozence, zvážněla a změnila téma. Klást takové otázky bylo jako dotýkat se otevřené rány. Vždycky ucukla. Od nejútlejšího věku jsem vnímala, že se kdesi v jejím životě nachází něco jako hranice obehnaná ostnatým drátem, za kterou se mi nikdy nepodaří proniknout.

Pozoruhodné nicméně je, že třebaže nacisté mé babičce totálně vyvrátili z kořenů život, jaký do jejich nástupu k moci vedla, a vyvraždili jí příbuzné, nikdy vůči Němcům neprojevovala žádnou hořkost. Smýšlela přátelsky o Němcích i Rakušanech a po válce se každý rok vracela do Vídně na nákupy a návštěvy Opery. Spodní prádlo si s oblibou chodila kupovat do jednoho konkrétního obchodu na Kärntner Strasse. Považovala se za Rakušanku. Zbožňovala muzikál Za zvuků hudby. Když jsem byla malá, několikrát mě na ten film vzala s sebou do kina. V úvodní scéně, zatímco diváci sledovali letecké záběry krajiny kolem Salcburku, jsem se vždycky na sedadle ošívala, protože babička obrázky na plátně hlasitě komentovala. Cestou domů mi v autě vyprávěla příběhy ze svého života. Poslouchala jsem, ale ne vždycky jsem je vnímala. Chtěla, abych se naučila hrát na klavír, protože ona sama to uměla a hrála velmi dobře. Mou oblíbenou skladbou byla Beethovenova Für Elise (Pro Elišku), a kdykoliv jsem ji hrála, babička vždycky se spokojeným výrazem v tváři poslouchala. Nikdy se nezmínila o tom, že Elise je její křestní jméno – pro všechny byla vždycky jen Liesl nebo Lisa.

Můj dědeček David si na nějaké vyprávění moc nepotrpěl. Od babičky jsem věděla, že utekl z Rakouska v člunu jakéhosi pašeráka, a o druhé části jeho cesty – z Československa do Polska – jsem se dozvěděla z vybledlého novinového výstřižku zastrčeného v prastarém koženém kufříku při vyklízení babiččina londýnského bytu po její smrti v roce 1990. Předtím jsem si kufříku nikdy nevšimla a netušila jsem, co obsahuje. Prohlížela jsem si zažloutlé stránky a přemýšlela o vzestupech a pádech své rodiny a poprvé i o svém dědictví. O tom, co mi po nich zůstalo.

Ať už za tím byla snaha o přežití nebo lstivost, mým univerzálním lékem na bolest, která provázela mé prarodiče a mou matku po většinu jejich života, bylo za žádných okolností nepřiznat svůj původ. Byla jsem do té míry vytržena ze svých kořenů, že mi chybělo jakékoliv kulturní zakotvení. Nesla jsem si v sobě obrovské destruktivní tajemství; psychologové už dávno zjistili, že následky holocaustu se projevují i na dětech a vnucích těch, kteří přežili. Odborné studie poukazují na to, že nejrůznějšími problémy týkajícími se duševního zdraví mohou trpět nejen lidé, kteří byli opakovaně vystaveni traumatizujícím situacím, ale i jejich děti.

„Bude lepší, když o svém židovském původu nebudeš před lidmi mluvit,“ řekla mi jednou moje matka.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Sice se zdá, že antisemitismus polevil, ale je to jen otázka času a propukne nanovo, když to budeš nejméně čekat.“

Etnické čistky mým prarodičům a mé matce dočista rozvrátily život. Bylo pro ně těžké už jen pochopit, natož přijmout, že poté, co tak tvrdě zabojovali, aby zůstali naživu, nedokážou mít z toho, že přežili, radost. V době, kdy jsem se narodila, byli moji prarodiče a moje matka úplně jiní lidé než ti, kteří jsou zachyceni na předválečných černobílých fotografiích.

Můj dědeček pocházel z nábožensky založené rodiny, ale moje babička vyrůstala v prostředí, kde návštěva synagogy byla spíše součástí společenské a kulturní identity nežli projevem víry.

Po příchodu do Anglie nabyla moje babička, zatížená traumatem, jemuž byli moji předkové vystaveni, dojmu, že pokud vůbec existuje nějaké smysluplné místo pro náboženské závazky, pak je to jedině půda. Moje matka mi o svém dětství také nic nevyprávěla. Kdybych se jí na to mohla dnes zeptat, asi by mi řekla, že mi lhali pro mé vlastní dobro. Ovšemže tenkrát ještě doznívaly – a bohužel jsou slyšet dodnes – ozvěny antisemitismu i v Anglii, tedy zemi, kde jsem se narodila. Takže jsem nikdy nevkročila do synagogy a náboženské svátky jsem nedodržovala. Místo toho mě matka vychovávala tak, aby okolí nabylo dojmu, že jsem nepraktikující křesťanka, která se formálně hlásí k anglikánské církvi – stejně jako moji spolužáci a spolužačky. Měla ze mě být typická anglická středostavovská dívka.

Když mi byl asi rok, přestěhovali jsme se na Astell Street, klidnou londýnskou ulici, kde nedávno zbourali staré dělnické domky a na jejich místě postavili neogeorgiánské domy. Naše předzahrádka byla pravidelně vyhlašována za nejhezčí zahrádku v Chelsea – nebo mi to tak přinejmenším moje matka říkala. Na žádné doklady o takovém ocenění jsem nikdy nikde nenarazila. Jediná dohledatelná hmatatelná cena byla obrovská tenisová trofej, která trůnila na psacím stole v obývacím pokoji.

Vchod do domu byl zboku, ze štěrkové cesty společné rovněž pro sousední dům, úplně stejný jako ten náš. Oba domy měly ploché střechy a nad spojovací uličkou se mezi nimi klenul zděný oblouk, na němž stála socha sira Thomase Morea – označovala místo, kde tento slavný muž kdysi žil. Vstupní dveře byly z lakovaného dubu a vedly do černobíle vykachlíkované haly, kde byly vlevo dveře do obývacího pokoje s vestavěným elektrickým krbem. Odtud se dalo vyjít na miniaturní zadní zahrádku. Na všech oknech a dveřích v přízemí byly mříže. Matka říkala, že to je proto, že když byli jednou sousedé na dovolené, přijeli k jejich domu zloději se stěhovacím vozem a odvezli jim všechen nábytek – dokonce i koberce. Já si ale dnes říkám, jestli si takovou ochranu nepořídila ze strachu, aby nepřišla o to, co bylo její.

Od mých asi deseti let si pro mě na Štědrý den ráno vždycky přišla moje kamarádka Caroline. Její matka byla primabalerína a Caroline měla ve zvyku našlapovat při chůzi na špičky. Chodívaly jsme do kostela svatého Lukáše na Sydney Street na vánoční bohoslužbu s koledami. Moje sestra byla skoro o čtyři roky mladší, ale směly jsme jít, jen když jsme ji vzaly s sebou. Musely jsme přejít dvě ulice a jeden rok byly zasněžené. Nikdy jsem se nezeptala, proč nás matka pouštěla samotné, ale dnes je mi jasné, že o tom, aby vstoupila do nějakého chrámu Páně, by ji nikdy nenapadlo byť jen uvažovat.

Dětství strávené pohřbíváním minulosti znamenalo, že když jsem se poznala se svým budoucím manželem, několik dní jsem se trápila, než jsem mu o svém původu řekla. Co když ho to odradí?

Když jsem konečně sebrala odvahu a při obědě v jedné restauraci v londýnské čtvrti Pimlico jsem na toto téma zavedla řeč, zatvářil se Peter nechápavě. Jeho reakce mě uklidnila a hned jsem mu to také řekla, ale jemu to nestačilo a snažil se mermomocí pochopit, proč jsem svůj původ tajila. Víme, že existují popírači holocaustu, ale já jsem popírala svou židovskou identitu – byla jsem k tomu vychována a mnoho let jsem se toho držela. Pokud jde o náboženství, přikláním se i nadále k agnosticismu, ale kulturně se ke svému židovství hlásím. Už nemlčím.

Liesl a David byli v druhé polovině života – té, kterou jsem s nimi sdílela i já – pronásledováni zástupy duchů. Na každém kroku s nimi stále byly přízraky nejbližších členů jejich rodin – rodičů, bratrů a sester, strýců a tet, kteří zemřeli v koncentračních táborech spolu s bratranci a sestřenicemi, přáteli a sousedy. I mě ty stíny pronásledovaly, třebaže jsem nevěděla, kde se berou. Když jsem byla malá, bavilo mě hrát si s kamarády a kamarádkami na schovávanou. Nejraději jsem se vždycky vmáčkla do nějaké staré skříně. Pak jsem z toho ale měla děsivé sny, v nichž jsem se zoufale snažila utéct před démony, kteří mě honili. Nikomu jsem o svých nočních můrách neřekla a dnes, už dávno dospělá, trpím klaustrofobií.

Ano, moje matka a prarodiče přežili holocaust. Stejně tak čtyři z devíti Davidových sourozenců, kteří se usadili v Mexiku, Izraeli, Británii a Spojených státech. Ale než jsem se vypravila do Vídně, věděla jsem z toho všeho jen malý zlomek a teprve dnes chápu, že mluvit o tom, jak vypadal šťastný život jejich příbuzných ve střední Evropě ve dvacátých a třicátých letech, bylo pro Davida a Liesl příliš bolestné. Nebyl to život, který se rozhodli opustit, ale spíše život, o který byli násilím připraveni.

Myslela jsem si, že své prarodiče znám, ale kým vlastně doopravdy byli?

Kapitola 4

Ke kořenům

Česká republika a Slovensko, léto 2016

Pustila jsem se do pátrání. V květnu roku 2016 jsem kontaktovala Židovské muzeum v Praze. Díky Barbaře z Vídně jsem nyní věděla, že moje babička měla nějakou vazbu na Českou republiku. V muzeu mi doporučili najmout si ku pomoci místního specialistu. Dodala jsem pár detailů a všechno ostatní dohledala jedna dokumentaristka.

Teď už jsem měla jistotu, že ani jeden z mých prarodičů se nenarodil v Rakousku, jak jsem se vždycky domnívala, a že svá raná léta strávili v odlehlých končinách Habsburské říše. Moje babička se narodila ve městě Jägerndorf, o kterém jsem – vzhledem k německy znějícímu jménu – předpokládala, že se nalézá v Rakousku. Ve skutečnosti se nachází ve Slezsku, které bylo v době, kdy se Liesl narodila, součástí Rakousko-Uherska. Český název tohoto města je Krnov.

Dozvěděla jsem se také, jak se jmenovala nejstarší sestra mé babičky, o které jsem nikdy předtím neslyšela: Irma. Mé vědomosti se rozšířily o informace o mé pratetě, prostřední babiččině sestře Trude a o jména jejích manželů (všech tří) a dcery. Magda – ta dokumentaristka – dohledala příslušné rodné, oddací i úmrtní listy. Z oddacího listu mých prarodičů vyplývalo, že dědeček pocházel z města Podolínec, které se dnes nachází na Slovensku.

Měla jsem tedy další jména, která jsem mohla zahrnout do svého pátrání, a adresy archivů, na které jsem se měla obrátit, abych se dozvěděla více o Trude a její rodině. Moji předkové pomalu ožívali.

Po několika letech detektivního pátrání po informacích o Davidově životě jsem si v srpnu 2018 udělala výlet na Slovensko. Přiletěla jsem do Bratislavy a ubytovala se na říční lodi zakotvené u dunajského nábřeží. Během svého dvoudenního pobytu jsem se potulovala centrem Bratislavy a snažila se představit si, jak to město asi vypadalo za dědečkových časů, na sklonku la belle époque. V roce 1930 žilo v Bratislavě asi 15 000 Židů, což představovalo dvanáct procent všech obyvatel města.

Z Bratislavy jsem odjela vlakem do města Kežmarok, které je známé svými trhy. Z nádraží jsem se dovlekla nejdřív přes předměstí s nesourodou zástavbou a pak s hekáním – bylo horko – do kopce až ke vchodu do hotelu, v němž jsem si předem zamluvila pokoj. Budova hotelu stojí v polovině ulice, která bývala ve středověku hlavní třídou města, a hned vedle muzea s expozicí věnovanou místní historii. Místnosti v muzeu jsou zrestaurovány tak, aby vypadaly jako za dob mého dědečka, a voněly včelím voskem. Byl tam masivní dřevěný nábytek, damaškové čalounění a na stěnách ztmavlé olejomalby. Kdysi takové domy obývali středostavovští obchodníci, a ne rolnické rodiny, jako byla ta Davidova.

V počátečních fázích svého pátrání jsem se seznámila s Mikim, místním turistickým průvodcem z Kežmarku, jehož koníčkem bylo – přestože to byl luterán – katalogizovat a fotografovat všechny náhrobky na městském židovském hřbitově a v nedalekém Podolínci a pomáhat lidem s jejich pátráním. Hřbitov byl neudržovaný a zarostlý, náhrobní kameny se tam válely v bizarních úhlech v trávě nebo byly poničené od vandalů. Mikimu trvalo dva roky, než to tam dal do pořádku. Zvedal ty obrovské kameny a zasazoval je na místa, kde stály předtím. Na dvou z nich bylo vyryté příjmení Herbst. Moji předkové.

Šli jsme se podívat na dům, o kterém jsem si myslela, že by to mohl být ten, v němž vyrůstal můj dědeček. Miki mi ukázal ulici, kde jako vdovec strávil poslední léta svého života Davidův otec, můj pradědeček Henrik.

Zašli jsme i na hřbitov v Podolínci. Henrikův černý mramorový obelisk byl jako jeden z mála v neporušeném stavu, ale naprosto neodpovídal chudému rodinnému prostředí, z něhož David pocházel. Usoudila jsem, že se můj dědeček a možná i někteří z jeho sourozenců složili, aby měli peníze na jeho zaplacení.

Z kežmarského archivu jsem získala další jména a data – záznamy o narození a v několika případech i úmrtí sourozenců mého dědečka a jeho rodičů. Dozvěděla jsem se, odkud pocházeli, a viděla jsem místa, kde se na svých životních cestách zdržovali. Je možné, že se rohové kousky skládanky Davidova života nacházejí právě v městečku Podolínec? Už od roku 1991, rok po babiččině smrti, mě jakási nevysvětlitelná síla táhla na Slovensko. Takhle funguje magie?

Kapitola 5

Davidovo dětství

Slovensko, 1896 až 1911

David Herbst přišel na svět 21. května 1896, měsíc po konání prvních novodobých Olympijských her v Athénách – na nichž byl jedním z hlavních sportů tenis. Narodil se jako deváté dítě rodičů, kteří žili v Podolínci, městečku, které mělo v době jeho narození kolem sedmnácti set obyvatel.

Davidův otec Henrik měl hluboké hnědé oči a mohutný černý vous a platil v místní komunitě za váženou osobnost. Počet Davidových sourozenců ještě rostl, David s nimi prožíval dětství a mládí a měl se k světu. Davidova matka Johanna – říkalo se jí také Sali – byla urostlá žena původem z polského Grybówa. S Henrikem se poznali v Prešově, který je od obou měst zhruba stejně daleko. Henrik se během svého dvaasedmdesát let trvajícího života nikdy nedostal dál než padesát kilometrů od svého rodiště – a totéž by se dalo říci o většině jeho přátel.

„Táto, chci se podívat do světa,“ řekl David svému otci jednoho dne, když mu pomáhal nanosit dříví do kamen. „Do měst jako Prešpurk, Budapešť a Vídeň. Nedokážu si vůbec představit, jak jsou velká nebo kolik lidí v nich žije.“

„O tom nic nevím, synku,“ odpověděl Henrik a složil na zem svůj náklad dřeva. „Tady ve městě se všichni známe. Všichni se o sebe navzájem staráme. Svět tam dál je divné místo.“

„Jednou se tam vypravím, ještě než si založím vlastní rodinu,“ řekl David.

„Radost z takové představy nemám, ale když je vás, dětí, tolik, někteří se někam jinam odstěhovat budete muset,“ pronesl jeho otec se sklopenýma očima. „Doufal jsem, že se moji synové ožení s židovskými dívkami odtud nebo z vesnic v sousedství.“

Herbstovi pěstovali zeleninu a chovali slepice, tři kozy, dvě krávy a starého koně, kterého měli v ohradě za domem. Henrik měl krásný hlas a působil v synagoze jako kantor – to znamená ten, který vede společné modlitby. Část produkce ze svého drobného hospodářství prodával a rodinu tak živil. Johanna každé ráno podojila krávy, potom uklidila dům a šla k řece vyprat prádlo. Oblečení se pralo tak, že se jednotlivé kusy oděvů otloukaly o ohlazené kameny. Potom prádlo odnesla domů, vzala si nůši, kterou měla postavenou na skříni, a šla nakoupit jídlo, aby všechny ty hladové krky, které měla doma, nakrmila. Děti nikdy neměly dost, a tak si často sama od úst odtrhovala.

Henrik se staral o záhon se zeleninou, ale jeho hlavní prací bylo stloukání másla. Dřevěnými špachtličkami upravoval hroudy másla do požadovaného tvaru a pak své produkty prodával na trhu. Pracoval v kůlně, do které profukovalo, a v zimě si musel dýchat na prsty a třít ruce o sebe, aby si je zahřál.

„Pojďte mi pomoct, mám toho tu docela hodně,“ přivolal si pět chlapců. „Jeden z vás bude máslo balit a další bude připevňovat nálepky. No tak, dávejte pozor, ať vám to nepadá na zem.“

„Nestrkejte se!“ okřikl sourozence nejvyšší bratr, který zároveň bral zadaný úkol nejvíc vážně.

„Teď zase já!“ snažil se prosadit nejoplácanější a nejhezčí z nich, chlapec s inkoustově černými vlasy a akvamarínově modrýma očima. „Proč má tu nejlepší práci dělat vždycky Alfred? To není fér.“ Dloubl do jedné hroudy másla.

„Hele, však tu všichni dobře víme, kdo si tady přijde na nejvíc jídla,“ ozval se další z bratrů.

„Buďte zticha, kluci!“ napomenul je otec. „Práce se tu najde pro každého. Vyveďte někdo ven zvířata, prosím.“

„Já!“ vykřikl David. „Pojď se mnou, Otto.“

Chlapci vyběhli na dvůr. Ve vzduchu byly cítit brambory a hnůj. Někde zavyl pes.

„Pojď si chvíli hrát,“ navrhl Otto.

Zuli si boty, že budou běhat kolem hnojiště a přeskakovat ho z jedné strany na druhou. David hned při prvním přeskoku skončil uprostřed. Prsty se mu zabořily do ještě teplé hmoty, za tohle ho kartáč dozajista nemine.

Otto dopadl ještě hůř. Když na něho přišla řada, neudržel rovnováhu. Do košile i kraťasů se mu vsákla hnědá břečka a měl od ní zmazané ruce i nohy. Snažil se setřít si tu špínu z obličeje, pročesával si vlasy prsty, z nichž mu kapala hnědá voda, a náležitě se při tom šklebil. Shýbl se pro brýle, které mu spadly do bláta.

„Ale ne! To zas bude mazec!“ zděsil se David při pohledu na bratra. „Mamka se bude zlobit.“ Věděl, že za to, jak se Otto zřídil, dostane vyhubováno i on.

Proplížili se do domu. Matka nikde v dohledu nebyla, a tak si našli čisté oblečení a David někde vyštrachal kus nějaké látky a snažil se otřít jím Ottovi kůži. Když mu připadalo, že se svého úkolu uspokojivě zhostil, strčil páchnoucí hadr do truhly. Pak se vrátili ven a šli vyvést zvířata do výběhu.

Krávy hrály v životě rodiny důležitou roli. V zimě, když napadl sníh, zavíral Henrik zvířata na noc do chatrné kůlny, ale krávu vždycky vedl do přilehlé stáje přes kuchyň, aby pomohla zahřívat dům. Když teplota klesla na minus deset stupňů Celsia, přivedl dvě. Děti z toho měly náramnou zábavu, i když zápach to byl ukrutný.

„Fúúj!“ pištěla Davidova sestra Eva a obracela oči v sloup. „To je smrad! Proč s námi musí být ještě tyhle bestie, když tu není dost místa ani pro nás všechny? Zabírají těmi svými tlustými zadky celou místnost.“

„Souhlasím,“ přidala se Bella. „Kachen na podlahu a já pak musím to svinstvo uklízet.“

„Nemluv sprostě,“ napomenula ji nejstarší ze sourozenců, Hermína. „Mně se líbí, když tu jsou krávy s námi. Patří do rodiny a hřejí jako kamna.“

„Ale nedá se na nich vařit,“ zacvrlikala malá Anna.

Sněhová pokrývka leží na svazích slovenských Tater každý rok až sedm měsíců. Po celou tu dobu David hned, jak se vrátil ze školy, šel vždycky rovnou k černobílým kachlovým kamnům v kuchyni a odhodil bundu a čepici na židli vedle nich. Trvalo nejméně půl hodiny, než ho přešlo mravenčení ve fialových prstech na rukou i na nohou. Bolest provázející rozmrzání končetin byla příšerná. Jeho matka Johanna roztopila v kuchyni pec, aniž by se z kamen vyvalil dým, jak se běžně dělo u sousedů.

V této kuchyni připravovala výtečné brynzové halušky a hustou fazolovou polévku. Všichni také milovali její teplé a ostré zemiakové placky s česnekem. Johanna vždycky dbala na to, aby její děti dojídaly do posledního drobečku.

Hermína, jediné dítě z Henrikova prvního manželství, byla o sedm let starší než její věkově nejbližší sourozenec a automaticky přejala roli chůvy svých početných brášků a sestřiček. Sdílela pokoj s dalšími čtyřmi sestrami, ale měla svou vlastní postel. Ostatní spaly pohromadě a ječely, kdykoliv jedna druhou šťouchla ledovými prsty. David někdy přemítal, jestli se jeho nejstarší sestře s velkýma zelenýma očima a hnědými vlnitými vlasy někdy odtud podaří uniknout. Neměla moc šanci najít si manžela, protože lidé měli za to, že matkou všech těch mrňousů je ona.

Do pokojíku v podkroví se vtěsnalo pět chlapců, Otto spal v posteli společně s Davidem. Na podlaze se válelo rozházené oblečení a na uložení čehokoliv tam nebylo místo, ale David měl pod polštářem schovaných několik knih.

Jejich dům stál v centru městečka vybudovaného kolem hradu s kamennou baštou s dřevěnými stříškami připomínajícími čarodějnické klobouky. Byly tam čtyři svatostánky a tržiště pod širým nebem. Henrik vedl děti k tomu, aby pomáhaly matce v domácnosti, ale když začala být drobotina v domě tak hlučná, že už to David nemohl vydržet, uchyloval se do azylu k jednomu svému kamarádovi. Čiperné matky v tmavých šatech, s šálami a šátky na hlavách, které cestou míjel, se na něho usmívaly nebo ho hladily po hlavě. Sem tam ho některá dokonce štípla do tváře, což nesnášel. Všechny znal, věděl, kde bydlí, jak se jmenují i jak jsou staré všechny jejich děti. V židovské komunitě se lidé často vdávali a ženili mezi sebou, takže všichni byli bratranci a sestřenice z prvního nebo druhého kolena.

Nákup u řezníka obstarával pro celou rodinu obvykle Davidův starší bratr Alfred. Byl to hubený chlapec s bledou pletí a říkal Davidovi, že se mu líbí pozorovat pana Birkbauma, jak krájí plátky masa ostrým nožem a pak je balí do voskovaného papíru. David nechodil do řeznictví rád – hnusil se mu pach mrtvých zvířat – ale někdy jim řezník dal morkovou kost, ať ji donesou domů matce, aby jim z ní uvařila polévku. Vedle Birkbaumova řeznictví byl z jedné strany obuvník a z druhé obchod s nábytkem, kouzelné království truhel a skříní, které byly dokonalými schovávačkami.

Občas David navštěvoval svého dědečka, který bydlel v sousední vesnici. Jezdil k němu s otcovým žebřiňákem s koňským potahem, pokud ho otec zrovna nepotřeboval k dopravě zboží na trh. Na kozlík si vždycky stoupl některý z jeho starších bratrů, povoz řídil a Davida posadil na korbu, ze které měl dobrý výhled na obrovský zadek valacha pouštějícího mohutné pšouky. Cesta vedla údolím a trvala asi hodinu. Vůz drncal ve vyjetých kolejích a byl z něho cítit hnůj. David si celou cestu zpíval. Dědeček mu vyprávěl, že Kežmarok se jmenuje podle toho, že v něm kdysi býval Käsemarkt, „sýrový trh“, a David si rád prohlížel honosné budovy, které byly na pohled mnohem přitažlivější než zchátralé domky v Podolínci.

„Až budu velký, chci bydlet v nějakém takovém domě,“ řekl David a ukázal na jeden dům s obzvlášť krásnou fasádou.

„Na to zapomeň,“ konstatoval jeho bratr. „Půjdeš pracovat na pilu a na to, aby sis mohl takhle žít, si bohužel nevyděláš.“

„Ba ne. Já mám jiné plány.“

Když dorazili k domu, kde bydlel dědeček, jeden urostlý soused se zrzavými vlasy ukázal Davidovi fujaru.

„Můžu to zkusit?“ David natáhl po hudebním nástroji ruku. Skoro dva metry dlouhá pastevecká píšťala zdobená nádhernou řezbou měla tři hmatové otvory.

„Ukaž, pomůžu ti, chlapče.“ Muž ho vyzvedl, aby mohl fouknout do náustku, ale nic se neozvalo. „To musíš takhle.“ Soused se postavil k fujaře a začal hrát a David fascinovaně poslouchal, jaká melodie z nástroje vychází.

„To je úžasné,“ vydechl. „Jak to děláte, že to takhle zní?“

„To je jen otázka cviku. Můžeš se to naučit i ty, jen musíš ještě trochu vyrůst. Pokud s tím bude tvůj táta souhlasit, tak tě to naučím,“ navrhl Davidovi.

David tam ale tak dlouho, aby se mohl začít učit hrát na fujaru, nevydržel.

Kapitola 6

Pátrání po Liesl

Krnov, 2018

Z přítmí se vynořila drobná žena. Neuměla ani slovo anglicky a já zase neumím česky, takže jsme se domlouvaly pomocí rukou. Měla jsem s sebou album se starými sépiovými fotografiemi a ukázala jsem jí jednu, na níž je Liesl jako mladá dívka na chodbě, na které jsme stály.

„Babička,“ řekla jsem. Žena přikývla.

„Žádné fotky.“ Namířila prstem na můj fotoaparát, což jsem pochopila jako: nefotit!

Od té doby, co jsem si ve Vídni prožila své prozření, jsem se vydala na dlouhé putování po místech, kde žili moji předkové. Nebylo to vždycky snadné. Připomínalo to obří skládačku. Musela jsem roztřídit jednotlivé dílky příběhu do vzájemně navazujících skupin, vyčlenit okraje, přiřadit k sobě barvy a vzory a pak zjistit, jak to do sebe všechno zapadá.

Pátrání po stopách Lieslina životního příběhu jsem začala cestou vlakem z Prahy na východ, do Krnova. Od vlakových kolejí jsem procházela přes celé město. Bylo parné srpnové odpoledne a měla jsem těžký kufr. Krnov je poměrně rozlehlé město a já jsem si zamluvila pokoj až na předměstí.

V podvečer jsem se vydala na procházku do centra nejdřív po široké ulici a pak po okružní silnici podél řeky, kde byl v té době jen minimální provoz. Když jsem se ocitla kousek od kruhového objezdu, spatřila jsem honosný dům, který zjevně zažil i lepší časy. Na mosazném štítku u vchodu stálo: Westreichova vila: Úřad práce. Westreichová se jmenovala moje babička za svobodna. Zježily se mi chloupky vzadu na krku a musela jsem se na chvíli zastavit, abych to v sobě vstřebala. Jediné, na co jsem dokázala v tu chvíli pomyslet, bylo, jak by si moje babička zoufala, kdyby se dozvěděla, že v domě, ve kterém strávila dětství, je teď městský pracovní úřad.

Druhého dne ráno jsem se rozhodla, že si nejdřív obhlédnu okolí domu. Podle jedné fotografie v albu jsem našla schodiště do zahrady, na kterém se nechala moje babička se svou sestrou Trude zvěčnit ve vojenských čapkách a kabátech. Bylo to přesně to stejné místo, mýlka nebyla možná. Nějaký čas jsem jen tak bloumala zahradou a potom jsem vystoupala po kamenných schodech a, vyzbrojena albem s fotografiemi, zaklepala na dveře.

Zaměstnaně vyhlížející úřednice mi dovolila, abych si sama celý dům prošla, a uchýlila se zpět do své tmavé kanceláře. Váhavě jsem vešla ze vstupní haly do velké, ale nepoužívané místnosti, ze které se dalo pokračovat dál, do zimní zahrady. Mám jinou fotografii z Lieslina alba, na níž sedí Trude u stolu s krajkovým ubrusem, na kterém jsou naaranžovány květináče s různými rostlinami a košíky a vázy s květinami.

Zlatým hřebem domu pro mě bylo dvojité obloukové schodiště vedoucí do prvního patra, třebaže nahoře byly bývalé pokoje rozporcovány jako dort na menší dílky a v každé takové kóji jsem natrefila na jednu ženu u počítače. Tak toto býval ten babiččin milovaný rodinný dům v prvních desetiletích 20. století! Srdce, jímž tu kdysi pulzoval život, už netlouklo.

Po likérce, která stávala vedle a moji prarodiče z matčiny strany jí vděčili za své bohatství, nezůstala ani stopa. Můj prapradědeček, Leo Westreich, pocházel z Ostravy a živil se jako účetní. Likérku v Krnově založil v roce 1878 Siegfried Gessler, když mu bylo pouhých čtyřiadvacet let. V roce 1885 se oženil se Sidonií, rozenou Westreichovou. Leo byl její bratr. Sotva se oba muži potkali, Siegfriedovi bylo okamžitě jasné, že si přeje, aby Leo pracoval pro něho, protože švagr byl přesně ten typ pokrokového člověka, jakého ve svém podniku potřeboval.

Přesný recept na bylinný likér Altvater zůstával tajemstvím, které si rodina pečlivě střežila. Leo prozradil jen to, že obsahoval: „16 druhů bylin a plodů, a to jak původních, tak i nepůvodních, louhovaných v alkoholu, do něhož je přidán cukr. Chutná po skořici, pomerančové kůře, pelyňku, levanduli a muškátovém květu.“

„Dají se někde koupit?“ zeptala jsem se Jana.