Anne Jacobs

DER DORFLADEN

Wo der Weg beginnt

Copyright © 2023 by Blanvalet Verlag a division of Penguin Random House
Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © by buerosued

Translation © 2024 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-5617-6

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

O autorce

1

Konec října 1923

Je krátce po sedmé. Frieda roztahuje záclony na okně a dívá se ven do ranní tmy. Naproti na faře se svítí, za oknem se nachází studovna faráře Seybolda. Vpravo na Grossmannově statku se už pracuje ve chlévě, na ostatních dvorcích tou dobou také podojili a nakrmili dobytek. Světla jsou zkreslená, a to znamená, že nad vesnicí leží ranní mlha. Frieda si přitáhla noční košili těsně kolem těla a přeje si být někde daleko pryč. V indickém Ešnapuru, kde kněžny ověšené zlatem jezdí na slonech. Viděla to v kině. Nebo aspoň ve Frankfurtu, kde je ten pravý život. Dingelbach je strašně nudná díra.

„Tak vylezeš už z těch peřin?“ láteří nad ní její starší sestra Herta. „To chceš zase přijít pozdě do školy?“

Nemyslí tím Friedu, ale třináctiletou Idu, jež má nazrzlou kštici zahrabanou v polštářích. Ida je benjamínek, trucovitý mudrlant. Dělá si, co chce, a od poslušné Herty si nenechá nic nakazovat. Když ji Herta chce vytáhnout z postele, drží se křečovitě peřiny a potom vříská, protože Herta v tomto měření sil vždycky nakonec zvítězí.

„Tak honem, vstávat! A pořádně se umej. Frieda ti pak uplete copánky.“ Herta nato vytáhne zpod postele nočník a jde ho ze schodů vylít do záchodku na dvoře. Ida pořád ještě dřepí v posteli, noční košili přetaženou přes skrčená kolena a tlusté copy má zase jednou totálně zašmodrchané. Frieda se odvrací od okna, záclonu opět zatáhne a potom nalévá do emailového lavoru vodu na mytí.

„Ty ses mi včera zase hrabala ve věcech!“ huduje vztekle Idu. Ta neodpovídá. Obřadně vylézá z postele, trošku namočí žínku na mytí do vody a přejede si jí obličej. Voda je studená, ale aby sešla dolů do kuchyně a přinesla si konvičku horké, na to je moc líná.

„Vytrhalas mi listy ze sešitu!“

V ložnici stojí tři postele. Každé děvče má svůj noční stolek a v něm pár osobních věcí. Skříň je společná pro všechny tři a vedle ní stojí mycí stolek s velikým emailovým lavorem. Na další nábytek tu nezbylo místo, už tak je těžké projít kolem skříně k Idině posteli, protože všude po zemi se válejí boty, školní brašna, ponožky a plno dalších věcí.

„Jenom jsem si je vypůjčila,“ přiznává Ida neochotně. „Maminka mi dneska koupí nové sešity do školy, tak potom jeden dostaneš.“

Ale Frieda má stejně vztek. Ida je straka zlodějka a nic před ní není jisté.

„Pouštět si na potoku papírový lodičky!“ kulí Frieda oči. „A na takovou pitomost bereš drahý papír na psaní!“ Obě děvčata si svlékla noční košile a myjí se teď namydlenými žínkami. Především „tam dole“, jak je maminka naučila. Tam to musí být čisté. Je to důležitější než čistý obličej. Nakonec přijdou chodidla a potom Frieda vylije špinavou vodu do kýblu.

„Jeli jsme regatu,“ vysvětluje Ida a tváří se důležitě. „Moje vyhrála.“

„Blahopřeju!“ odsekne jí Frieda zlostně. „Kvůli tobě nemůžu dopsat svou divadelní hru!“

„Napiš si ji na hajzlpapír!“

Frieda ukáže malé sestře vztyčený prostředníček a potom si zahákne podprsenku zděděnou po matce, natáhne si podvazkový pás, spodní košili a kalhotky, navrch blůzu a sukni. Dlouhé punčochy jsou z bavlny a neškrábou. V zimě si musí oblékat vlněné, a to je utrpení. Ve městě nosí ženy hedvábné punčochy a fajnové spodní prádlo s krajkováním. Viděla to jednou ve výkladu ve Frankfurtu. Tady v Dingelbachu jsou takové věci naprostý hřích.

„Chci za to dva sešity na psaní,“ oznámí sestře.

Ta jen udělá posměšné „fíha“ a zaťuká si na čelo.

„Dva sešity na psaní. Nové a linkované!“ trvá Frieda na svém.

Nazuje se do domácích dřeváků a honem se ještě navlékne do pleteného kabátku. Původně patřil matce a má sflikované rukávy, ale stejně je hezčí než ty, které si doma pletly samy. Tatínek ho kdysi koupil matce v jednom obchodě v Bad Homburgu. Tenkrát, před světovou válkou, kdy ještě měli peníze a tatínek byl s nimi.

Schody jsou úzké a je na nich tma, musí dávat pozor, protože v dřevácích může schod minout nebo po něm sklouznout. Zvlášť když nese dolů nočník. Dole v kuchyni je příjemně teplo, protože matka zatopila ve sporáku. Voní zde melta a krajíce chleba, které se opékají na plotně. V hrnci se ohřívá mléko, a to už tak hezky nevoní. Pach teplého mléka Frieda nenávidí.

„Zapletlas jí copy?“ zajímá se Herta.

„Ještě ne…“

Herta jen vzdychne a zastrčí klíček do kuchyňských hodin, aby je natáhla. Stůl už je prostřený a teď bere osmahnutý chléb a přendavá ho do košíku. Nato přinese matce konvičku na teplé mléko. Herta nevydrží chvilku posedět, musí pořád něco dělat a dokazovat, jak je pilná. A potom naříká, že si celý den chvilku nesedla. Aby se neřeklo, Frieda odnese na stůl kávu z melty, a protože už tu pro ni žádná práce není, posadí se na svou stoličku. Venku svítá, ale oknem z kuchyně stejně není vidět ani kurník na zahradě, jaká je dnes mlha.

Na schodišti lomozí Idiny dřeváky. V jedné ruce si nese školní brašnu, punčochy jí visí nad koleny a copy vypadají, jako by v nich rejdily myši.

„Ať mě učeše maminka,“ dožaduje se. „Frieda mě vždycky strašně tahá.“

„Tak se posaď, Idičko,“ vybídne ji matka a odloží stranou hrnek s kávou, v níž je spousta mléka. Ida do sebe obrací teplý nápoj a hltá restovaný chléb s povidly, matka jí rozplétá zamuchlané copy a opatrně ji češe. Světle zrzavé vlasy zdědila po otci, matka a Herta jsou špinavě blond, zato Frieda má vlasy černé a vlnité. K tomu hnědé oči, a ne modré jako skoro všichni tady ve vesnici. Lidé se tomu co chvíli vysmívají. Strýček Georg dokonce jednou nadhodil, jestli tudy někdy náhodou neprojížděl nějaký Ital nebo Španěl. Strýček Georg je matčin bratr a má statek hned vedle jejich obchodu. Herta si zrovna namazala krajíc povidly, a vtom někdo mlátí zvenku do dveří. Vesnický krám sice otvírá až v osm, ale když chce někdo něco mimo tuto dobu, matka nikdy neřekne ne.

„Už jdu,“ hlásí Herta a odkládá chleba zpátky na talíř. Matka na to jenom kývne, zrovna drží v zubech jeden pramen Idina copu. Pořád se ještě moří s jejími zacuchanými vlasy. Naproti je slyšet silný a panovačný hlas Gertrud Schützové. Potřebuje skořici, protože musí zavařovat hrušková povidla, a stěžuje si, že všechno ovoce je na spoustě míst nahnilé. K placení se nemá, poněvadž Otto Schütz, což je její zeť, Martě Hallerové zoral pole. Marta Hallerová – to je Friedina matka.

Půl hodiny nato už měla Ida zapletené copy a natažené punčochy. Odešla do školy a dorazila tam po zvonění. Herta vypustila slepice na zahradu a posbírala do hrnce snesená vejce. Ta se pak uvaří a naloží do soli, koupí je hostinský od Krkavce a prodá hostům za dvojnásobek.

Frieda musí pomáhat matce v krámě, ale touhle dobou tam není moc co dělat. Tabuli výkladu naleštila Herta teprve včera a zametat se bude až večer. Frieda tu pobývá ráda, je na krám pyšná, protože rodiče ho zařídili moc hezky. Otec kdysi z předsíně a dvou sousedních místností vyboural velký prostor, který měří skoro dvacet metrů čtverečních. Nosný sloup hrázdění musel nechat stát, ale namaloval ho nazeleno a věší se na něj křiklavé reklamy, někdy taky cedule, jaké zboží právě přišlo.

Aspoň dřív tomu tak bylo, teď za inflace matka kupuje nové zboží jen vzácně. Vzadu u stěny stojí regály a zásuvky, před nimi je dlouhý prodejní pult s jednou skleněnou vitrínou, za níž se dají obdivovat krémy Nivea, kolínská voda a dvě lahvičky s likérem.

Ale nejkrásnější je v tom vesnickém krámu tlustý zelený had vyřezaný ze dřeva, který visí nad pultem. Má úzkou hlavu s červeným jazykem a šupinaté tělo se vine z jednoho konce pultu na druhý, a ještě přečuhuje svinutý ocas. Do hada je zatlučeno plno háčků a na nich visí různě velké pytlíky. Když je některý potřeba, jednoduše se pro něj sáhne a sundá se.

Už se udělalo světlo, mlha se zvedla a první chabé paprsky dopadají šikmo na průjezdní silnici, holé kaštany před kostelem vrhají na zem pavučinové stíny. Marlis Alberti stojí na plácku před kaštany a povídá si se dvěma selkami, Herbert Grossmann za nimi zapřahuje k vozu svého hnědáka. Nejspíš pojede naproti do svého sadu. Ve vesnici je teď poklidno. Žito a oves jsou ve stodolách, sena a otavy svezená a taky už je po sklizni brambor. Zbývá jenom ovoce, pak přijde zima a budou zabijačky. Hladovět tu nikdo nemusí, dokonce ani teď, třebaže ceny stoupají donekonečna a leckdo se stal přes noc milionářem, třebaže si za to moc nenakoupí.

Matka poklízí a utírá pult, Frieda se schovala za zelený sloup, dřepí tam na stoličce a pokračuje v psaní své divadelní hry. Používá k tomu hnědé sáčky. Sice nevypadají pěkně, ale v nouzi ujdou. V zimě byla se strýčkem Georgem a sestřenicí Luisou ve Frankfurtu v kině a viděla tam Tygra z Ešnapuru. Od té doby píše dialogy a scény, které pak předvádí s Luisou v její ložnici. Popsala už tři sešity, ale teď jí papír dochází a školní sešity, které matka nakoupila do krámu, si na to brát nesmí. Protože jí je sedmnáct a do vesnické školy už nechodí.

Uprostřed napínavé scény mezi Irenou Amundsenovou a zajatou kněžnou zacinká krámský zvonek. Anni Christová si napřed pečlivě utře boty o rohožku, než vejde, a uvnitř si musí upravit šátek, protože jím zacloumal podzimní vítr.

„Brýtro, Anni,“ pozdraví ji vlídně matka. „Jdeš nakupovat pěkně brzo!“

Anni se usmívá a pajdá k pultu. Má bolavé kosti, hlavně kolena jí už pořádně neslouží, a taky nohy má dole nateklé. To už tak zkrátka chodí, když je člověk starý, lamentuje pořád. To pak přijde pakostnice.

„Musela jsem. Chci zavařovat a sušit ovoce.“

„Co k tomu potřebuješ? Zavařovačky už nemám. Jenom gumy do nich.“

Anni Christová chce půl kila cukru. Potom ukáže na skleněný soudek na pultě, v kterém ještě zůstal zbytek barevných cucacích bonbonů. Sladké hrudky ve tvaru malin, jahod a citronků. Ale žlutých citronových už zbývá jenom pět kousků.

„Od každého jeden.“

„Pro vnuka, viď?“ utrousí matka a sáhne pro pytlík. Frieda přispěchá, aby zvedla ze sklenice víko a matka mohla bonbony nabrat kleštěmi. A to je těžké, protože se lepí k sobě a matka do nich musí kleštěmi tlouct, aby je dostala od sebe. Anni se jen usmívá. Podstrčí malému Heinzovi tajně cukrátko, protože Gertrud nechce, aby se vnuk rozmazloval. Gertrud vládne na Schützově dvoře pevnou rukou. Dokonce i její syn Otto se jí musí často podvolit. Jeho žena Helga a její matka Anni nemají do ničeho co mluvit.

„Takhle to dopadne, když jsi chudá a provdáš se za bohatého sedláka,“ říká Marta často dcerám. „To ti pak dennodenně předhazujou, že jsi nic nepřinesla, a tím pádem za nic nestojíš.“

Tohle moudro jde Friedě jedním uchem tam a druhým zase ven, poněvadž beztak nemá v úmyslu vdát se za sedláka. A už vůbec ne z Dingelbachu. Pokud se vůbec vdá, ženich musí být z města. Umělec nebo architekt. Tím se kdysi chtěl stát její otec, ale vzdal studia a přestěhoval se k matce do Dingelbachu. Krámský zvonek cinká nanovo. Teď přichází paní farářová Seyboldová, a ta si boty samozřejmě neočistí. Frieda po ní musí hned utřít, protože na silnici je mokro. Anni honem zastrkuje sáček s bonbony do nákupní kabely a uctivě pozdraví paní farářovou. Seyboldka si na to potrpí.

„Aha, Anni je tu… Co dělají kolena? Podzim není dobrá doba pro kosti. Pan farář si taky stěžuje. Bolí ho v zádech a prsty má poránu ztuhlé. Jo, každý musí nést své malé břímě…“

Paní farářovou vždycky uspokojí, když je někdo nemocný nebo se octne v jiné nouzi, protože pak může pronášet slova útěchy. Teď se vyptává matky jak to, že se s krámem „udrží nad vodou“, protože peníze už nemají žádnou cenu a nemůže se nakupovat nové zboží.

„Ale jde to, paní farářová,“ odpovídá matka. „Máme pole a k tomu zahradu – nějak vyjdeme.“

„Tak, tak…,“ reaguje Seyboldka téměř zklamaně a sevře rty.

„A taky mají brzy přijít ty rentové marky a pak bude se zdražováním konec,“ ujistí ji matka.

„Ach, tyhle rentenmarky!“ zvolá paní farářová a směje se, jako kdyby matka vykládala nějaké nesmysly. „Komu se chce věřit, že ta rentenmarka všechno srovná? Nezmůže vůbec nic, paní Hallerová. Čekají nás smutné Vánoce.“

Frieda se obává, že teď zase začne s deseti ranami, které Bůh seslal na Egypt, ale Seyboldka si místo toho řekne o nitě na šití a černé knoflíky.

„Ještě momentíček, paní farářová,“ zadrží ji matka a podívá se tázavě na Anni Christovou. „Bylo to všechno, Anni?“

„Ó pardon,“ Seyboldka na to uraženě. „Nechtěla jsem předbíhat.“

Anni Christová ji honem ujišťuje, že už je s nákupem hotová, a z ošoupané peněženky vyndá plno velkých bankovek. Bonbony stojí přes tisíc říšských marek, a to už je extra cena. Ve městě stojí desateronásobek, vysvětluje matka. Anni Christová si schovala peněženku a loučí se. Frieda jí drží dveře, aby na schůdku s těmi bolavými koleny snad nezakopla.

Matka mezitím vytáhla zásuvku s galanterií položila ji na pult. Nitě v ní sice jsou, ale ne tak silné, jaké paní farářová potřebuje. Knoflíky jsou po deseti přišité na karton. Zákaznice si vybírá dlouho, remcá pořád, že jedny knoflíky jsou moc malé a ty druhé zase moc velké, a nakonec se rozhodne pro jednu špulku hedvábných nití a deset velkých knoflíků.

„Připište mi to, paní Hallerová, stavím se zaplatit příští týden.“

„Je mi to strašně líto, paní farářová, ale na dluh už opravdu dávat nemůžu.“

Farářová to dávno ví, ale stejně to pořád zkouší. Ale Friedina matka zůstává neoblomná. Obchod je jednou obchod, a žádné výjimky neplatí. Kam by přišla, kdyby to vedla takhle. Seyboldka na to vzdychne a vytáhne z nákupní tašky kousek šunkové slaniny zabalené v papíru.

„Tak si ve jménu Božím vezměte tohle, paní Hallerová. Vy to jistě užijete při té spoustě hladových krků, které musíte nacpat. Je to tak, ne?“

Šunková slanina je vyschlá a ztvrdlá na kámen – musí se povařit, aby se dala jíst. Ale matka si ten kousek přece jen vezme a poděkuje za něj. Co má taky dělat? Nemůže paní farářové ty nitě a knoflíky upřít. Ta už vypátrala Friedu, jak si píše, a chce vědět, jestli tvoří živý betlém k Vánocům.

„Už budu skoro hotová,“ hlásí Frieda, přestože dosud ani nezačala. Živý betlém se dá napsat rychle, má to všechno v hlavě. Dřív v něm účinkovala sama, ale byla to pro ni nuda, protože vždycky musela hrát anděla nebo Marii, a to jsou němé role. Ale od té doby, co vánoční hry píše sama, a navíc je režíruje, přidala do nich několik dobrých rolí pro děvčata.

„Vaše Friedička píše hezky,“ pochválí ji paní farářová matce blahosklonně. „Učitel Hohnermann tuhle říkal, že je nadaná spisovatelka.“

Podívá se přitom na Friedu takovým zvláštním kosým úsměvem. Ale ta ani nehne brvou. Ví, že o ní žvaní celá vesnice, že má pro ni učitel Hohnermann slabost. A má ho opravdu ráda. Protože jí půjčuje knihy a může si s ním povídat o divadelních scénách. Ale zamilovaná do něj není. Učitel má obličej samou jizvu. Od granátových střepin za války.

Pak už Seyboldka krám konečně opustila, ale stojí venku a žvaní se dvěma selkami, které přišly nakupovat. Slunce trochu nabralo na síle, ale zato vítr na kostelním plácku víří listí a Lenchen Grosmannů, která naproti na statku čistí chlév od hnoje, se musela zastavit a uvázat si šátek pevněji.

Frieda se rezignovaně podívá na sklizená pole a louky po obou stranách potoka, kde ve větru poletují hejna vran. Potom pěkně uloží zásuvku s galanterií zpátky na místo a odnese ten ubohý kousek špeku Hertě do kuchyně. Sestra vykrajuje hrušky, aby z nich uvařila pyré.

„Ulož to do spižírny,“ přikáže jí.

„Já myslím, že už v tom jsou červi. Dej to radši slepicím.“

„Ukaž to sem. To ještě ujde. Udělám k tomu zelí a brambory.“

„Fujtajbl!“

Herta na ni vrhne vyčítavý pohled. Kousek šunkové slaniny, i když je žluklý, se nedává slepicím. To by bylo hříšné plýtvání.

„Jestli tam vedle není co dělat, Friedičko, můžeš pomáhat tady,“ ukáže na plechovou mísu se sklizenými hruškami.

„Ne, on zas hned někdo přijde.“

Frieda má něco lepšího na práci než dřepět s Hertou v kuchyni a vykrajovat malé tvrdé hruštičky. Velký dialog v žaláři paláce čeká na své dokončení. Je to napínavý moment, protože Irene v něm nešťastné kněžně líčí, jaká smrtelná muka je obě čekají, pokud okamžitě neuprchnou. To musí pořádně zapůsobit, aby to posluchače uchvátilo.

Ale když se pak vrátí do krámu, matka v něm stojí před výlohou a mává na ni, aby k ní přišla.

„Koukej, Friedičko, on ten automobil vážně uvedl do chodu.“

Frieda natáhne krk a spatří tmavý Mercedes Benz, jak se pomalu kymácí po hrbolaté vesnické cestě. Střechu má zataženou, ale okénkem je vidět na strýčka Georga, jak musí držet volant pevně oběma rukama, protože výmoly dávají vozu pořádně zabrat. Strýček ho na jaře usmlouval s paní Küpperovou a zoral jí za to park kolem továrnické vily. Zasel jarní ječmen a nasázel krmnou řepu. Továrna na ohýbané rukojeti k deštníkům Pilz & Küpper se octla v potížích a pole má proto větší hodnotu než park.

„Jen aby to dobře dopadlo!“ je slyšet paní farářovou.

„Jo, Altmann Schorsch chce zkrátka hodně nahoru!“ poznamenává jedna z žen.

„Jo, ten jde s dobou,“ soudí zase druhá.

„Pýcha předchází pád!“ trumfuje farářová.

Friedu už v krámě nic neudrží. Musí ven, na silnici, zamávat strýčkovi. Na tom autě zarytě kutil dlouhé týdny, poněvadž nechtělo jet. Ale teď už to dokázal a Frieda je nadšená. Automobil! Jaký mají lidé ve městě. Jednoduše si do něj sednou a rozjedou se do světa. Bez koně a vozu. Bez kolejí. Do Frankfurtu. Do Berlína. Možná až do Indie.

Všude se otvírají domovní dveře, lidé vybíhají ze dvorců a utíkají k silnici, která se vlastně jmenuje „Frankfurtská ulice“.

Altmann Schorsch a jeho automobil – to je v Dingelbachu senzace. Ve vesnici nikdo jiný auto nemá. Lidé chodí pěšky, nasednou na kolo nebo zapřáhnou do vozu tažné zvíře. Ale auto – to je něco pro boháče.

Naproti ve školní budově stojí učitel Hohnermann s dětmi za okny a je vidět, jak máchá rukama a něco jim vysvětluje. Pravděpodobně je teď učí, jak takový automobil funguje. Ida to potom při obědě bude přesně vysvětlovat.

„Propánajána!“ vykřikne matka, jež už také stojí na ulici vedle Friedy. Ukazuje doprava, odkud se vozidlo blíží.

„Tamhle jede Otto Schützů s pluhem na žebřiňáku.“

„Určitě chce zorat ještě Pruské pole,“ říká Marlis Alberti, jež sem také přišla.

„To bude těsně!“

„Dávejte pozor!“

Ženy před krámem honem uhýbají z cesty, Marlis hlasitě nadává na Ottu Schütze, že koňům nepřitáhne otěže a umanutě je nechá jet prostředkem silnice. Koňský povoz a automobil se střetnou přímo před krámem, kde je silnice obzvláště úzká. Je slyšet Ottu Schütze, jak vztekle řve. Georg strhává vůz ke krámu s pak to krachne a zavrže. Plochý kovový kousek vyletí do vzduchu a přistane na farní zahradě. Žebřiňák Otty Schütze štrejchl automobil a náboje kol mu utrhly blatník.

Otto Schütz zastavuje povoz u kostelního plácku. Pevně přiváže opratě a sleze dolů. Také automobil se zastavil. Motor ještě chvilku běží, ale za moment začne blafat, a nakonec chcípne. Georg Altmann otvírá dvířka a rovněž vystupuje. Schyluje se k bouři.

Diváci mlčky vyčkávají, co se bude dít. Strýček Georg si prohlíží zadní blatník, který se sice neutrhl, ale je prohnutý. Otto Schütz zase dřevěná kola svého žebřiňáku. Náby drží, jenom schytaly pár škrábanců. Přejíždí je rukou, potom se dívá na pluh, který leží na korbě, a nic se mu nestalo. Chce zase nasednout, ale to už vedle něho stojí Georg Altmann.

„Tohle mi zaplatíš, Otto!“

Ten si jen zaťuká na čelo a odvrátí se. Ale Georg nepovolí. „Zničils mi dva blatníky. Ty se musejí opravit v dílně. A já kvůli tomu abych jel do Frankfurtu!“

„Měls holt uhnout na stranu,“ zavrčí Otto Schütz.

„Já jsem se držel po straně, krucinálfagot! Všichni to viděli. Zato tys hnal ty svoje kobyly prostředkem, jako kdyby celá silnice patřila jenom tobě!“

„Já jsem vedl koně jako vždycky, Georgu. A doposavád kolem mě všichni projeli. Jenom ty ne, s tou tvou hranatinou na kolečkách…“

Georgu Altmannovi vztekem naběhly žíly, zapřel ruce v bok a stojí teď proti Schützovi. Ten nemešká a také zaujímá bojové postavení.

„Zaplatíš mi novej blatník!“

„Hovno ti zaplatím!“

Teď se do toho zamíchaly ženy. Ze Schützovic dvora přiběhla Helga a popadla svého muže za paži. „Nerozčiluj se tak, Otto,“ naléhá na něho. „Z hněvu nevzejde nic dobrýho.“

Friedina matka přispěchala ke Georgovi, je s ní i Herta. „Nepřivolávej neštěstí, Georgu!“

Otto Schütz hrubě odstrčil svou ženu, strýček Georg zahnal svou sestru máchnutím ruky. Od školní budovy chvátá učitel Hohnermann a šosy mu jen vlají. Postaví se s rozpřáhnutými pažemi mezi oba bojovné kohouty.

„Prosím vás! Pane starosto! Pane Altmanne! Ne před zraky dětí!“

„Pakuj se pryč, učitelskej!“ štěkne na něj Otto.

„Starej se o svý!“ zavrčí strýček Georg. To už je tu i starý farář Seybold a také přicházejí hostinský od Krkavce a sedlák Grossmann. Situace se uvolňuje. Altmann pořád ještě vykřikuje na plné kolo, že chce nahradit škodu, Schütz zase ukazuje na škrábance na žebřiňáků. Hostinský navrhuje, aby se to všechno probralo večer v hospodě a že první runda jde na něho. Otto Schütz musí nakonec nasednout, protože koně jsou neklidní. Ještě vztekle máchne rukou dozadu, a pak už se povoz kodrcá dál.

„Čert aby tě vzal!“ kleje za ním strýček Georg.

„Nehřeš, Schorschi!“ napomene ho farář Seybold. „Buď rád, že jsi zůstal živ a zdráv. Pán nad tebou držel svou ochrannou ruku.“

Strýček Georg na to sice neodpoví, ale je na něm vidět, že farářova slova si k jeho srdci cestu nenašla. Vrací se k automobilu, přejede rukou poničené plechy a potom vytáhne z kufru kliku, aby mohl nahodit motor. Obyvatelé vesnice se mezitím rozešli. Farář se rozhlíží po zahradě a hledá cizí těleso, které mu tam přiletělo. Učitel Hohnermann je dávno zpátky ve škole u svých žáků. Několik žen odešlo s matkou a Hertou do krámu, aby si o tom vzrušujícím zážitku popovídaly a trochu se vzpamatovaly. Jenom hostinský od Krkavce a Herbert Grossmann dosud stojí s Friedou u automobilu, neboť je ten technický zázrak fascinuje.

„Tou klikou se motor startuje,“ vysvětluje hostinský Herbertu Grossmannovi. „Prostrčí se vpředu takovou dírou a musíš pořádně zatočit.“

Zvědavě přihlížejí, jak se strýček Georg namáhá. Klikou je těžké otočit, potí se u toho a obličej mu nabíhá do červena. Potřetí, počtvrté, popáté. Motor zarytě mlčí. Georg na chvíli přestane otáčet a pak to zkouší znovu. Nic.

„Pusť mě k tomu,“ vyzývá ho Herbert Grossmann.

„Ne. Když ta klika potom vyskočí, máš ruku na kaši.“

„Přece nejsem blbej, Schorschi.“

Ale strýček Georg k svému zamilovanému automobilu nikoho nepustí. Sedne si za volant a chce, aby ho ti druzí roztlačili. Vůbec se jim to nezamlouvá, ale plivnou si do dlaní a zaberou. Sousedská výpomoc je v Dingelbachu samozřejmost. Nikdo tu nenechá druhého ve štychu.

Frieda se chce vrátit do krámu, aby slyšela, co si tam vykládají, ale vtom někdo přechází ulici od plácku před kostelem a zastavuje se před automobilem.

„Počkejte,“ osloví přítomné. „Já vám pomůžu.“

Frieda toho člověka zná, ale nemůže si vzpomenout odkud. Má na sobě staré sako a umaštěné kalhoty, přes rameno ranec. Zemědělský dělník. Ale co tady pohledává teď na podzim, kdy už nádeníka nikdo nepotřebuje?

Muž si nechává podat kliku, nasadí ji a točí. Ne moc rychle, ale zato silně a rovnoměrně. Motor zafuní, vynechá, a vzápětí už vrčí do taktu. Je slyšet plno malých nárazů, automobil se při tom třese. Prohnutý blatník mlátí, poněvadž pořádně nedrží.

„Dobrá mašina,“ prohodí muž spokojeně a vrátí kliku strýčku Georgovi.

Frieda nerozumí, co si tam ti dva říkají dál, protože motor moc rachotí. Ale pak si najednou vzpomene, že se ten člověk jmenuje Oskar Michalski a za války byl u Schützů nádeníkem. Bylo to v době, kdy Otto seděl jako anglický válečný zajatec a ženy musely vést statek samy. Když se pak Otto vrátil, Oskar Michalski najednou zmizel. Sbalil si ranec uprostřed žní, a to od něj nebylo slušné, protože Otto Schütz měl ještě co dělat se svou zraněnou rukou a síct kosou pro něho bylo těžké. Ale po vesnici taky kolovaly zvěsti. O Helze Schützové a Oskaru Michalskim.

2

Samozřejmě že se muselo rozpršet, když vlak zastavil na nádraží v Dingelbachu. Ilsa Küpperová vystoupila na peron, je to vlastně jenom dlážděná cesta, a zvažuje, jestli by se radši neměla schovat, než ten liják přejde. Jenže dřevěný přístěnek by ji stejně neochránil. Střechu má rozbitou, a kromě toho vítr prohání déšť skrz. Je to legrační, pomyslí si. Budoucí majitelka továrny na deštníkové hole Pilz & Küpper promokne na kůži, protože nemá deštník.

Vidí odsud na tovární vilu, pohlednou hrázděnou budovu. Arkýř v prvním patře má vysoká okna, na střeše břidlice a z domu ční několik lomenic a komínů. Jedle, které ji chránily před zvědavými zraky, dal její bratr Josef minulý rok pokácet. I staré stromy v parku musely ustoupit. Vilu obklopují pole a louky a vedle zahradního domečku, kde se dřív podával čaj, limonáda a koláče, jsou teď zeleninové záhony. Ilsa si vyhrne límec a zaváže si vlasy šátkem. Hezký klobouk si ve vlaku sundala a uložila ho do malého koženého kufříku. Déšť by tu pěknou věc úplně zničil.

Musí jít proti větru a dešťové kapky ji bičují do obličeje. Dnes se to sešlo všechno dohromady. Ráno nastoupila cestu do Frankfurtu a hned – má na to asi nějaký šestý smysl – ji přepadl pocit, že nastanou potíže. V bance šlo všechno ještě hladce. Povolili jí kredit, a proč taky ne. Mají vilu a pozemek jako jistinu. Kromě toho je splácení dluhu momentálně snadné. Dluh se doslova rozplývá pod rukama. A částka, kterou splácí, představuje jen zlomek hodnoty, kterou na začátku obdržela. Pohovor v bance byl také příjemný, dosáhla všeho, co si předsevzala. Mrzutosti přišly, až když k polednímu vystoupila z tramvaje na Eschersheimer Landstraße, aby rodičům Klause Petera Pilze zaplatila poslední splátku. Tím by se továrna na deštníkové hole v Dingelbachu dostala zpět do rukou jejího bratra Josefa.

Klaus-Peter Pilz byl podílníkem továrny, ale v říjnu 1917 padl ve Francii. Nebyl však ženatý, a proto jeho podíl v továrně zdědili rodiče. Ilsin bratr pak na začátku roku obdržel dopis, v němž Helmut Pilz sdělil, že o továrnu nemá zájem, ale zato potřebuje peníze, protože inflace zruinovala všechny rodinné úspory. Josef Küpper byl ochoten Pilzův podíl koupit. Sepsali o tom smlouvu a stanovili tři platební termíny, v nichž se bral ohled na bleskové znehodnocování peněz. Ilsa o tom vedla s bratrem dlouhé debaty, protože Josef chtěl peníze vyplatit naráz. Získali by tak podíl Klause-Petera za směšnou cenu, ale Ilsa to odmítla. Nechtěla zneužívat nouzi rodičů jejich mrtvého společníka.

Jak může být někdo taková citlivka, vyčetl jí Josef. Klause-Petera už to nebolí, ten se přece nevrátí.

Klaus-Peter Pilz se nedožil ani čtyřicítky. Továrna byla jeho životní poslání. Měl hlavu plnou nápadů a plánů, jenže musel narukovat. Kdyby se byl vrátil, Ilsin život by teď vypadal jinak. Ale je takový, jaký je. Není jediná, kdo válku odpykal ztrátou všech nadějí.

Musí se teď zastavit a zapnout si i dolní knoflíky na kabátu, protože jí ho vítr neustále otvírá. Naproti na druhé straně potoka leží vesnice Dingelbach, malebně umístěná mezi pole a louky. Statky s vysokými bránami se táhnou po obou stranách hlavní silnice, uprostřed stojí kostelík s kohoutem na špičce věže. Ten býval dřív pozlacený. Kostelík obklopuje travnatý plácek, něco jako náves. Na straně k silnici tam rostou kaštany, vzadu stojí obrovská lípa, pod ní lavičky a dál je starý hřbitov. Vlevo od kostela stojí fara, napravo škola. Tam dole se svět zdá být ještě v pořádku. Každý má své místo, každý si hledí své práce. Ilsa miluje tuto idylu, tu malou ves a její obyvatele, pravoúhlá pestrobarevná pole a louky, které vesnici obklopují. Miluje mírně zvlněnou krajinu, jež se táhne až ke kopcům a horám Taunusu, i tmavé plochy lesů. Když se vrací z hlučného a ohavně šedivého Frankfurtu, pokaždé ucítí, že sem patří.

Naštvaně si prohlíží promočené boty upatlané jílem. Měla si vzít staré polobotky – pro koho se to vůbec tak strojila? Není nikdo, kdo by to ocenil. Už dobrých šest roků ne. Mezitím završila čtyřicítku, květ mládí uvadl, a kromě toho nebyla žádná kráska ani dřív. Je moc hubená, moc přímá a moc chytrá. V továrně jí říkají „Dragoun“. Protože se dělníkům dívá na prsty a neskrývá svou kritiku. Bratr jí říká žertem „moje registračka“. Ilsa vyřizuje účetnictví, dbá na slušné mzdy, kontroluje účty, řeší problémy ve výrobě, a když dráha přiveze nějakou dodávku, je vždy osobně na místě. Je takové děvče pro všechno – továrna formálně patří jejímu bratrovi Josefu Küpperovi.

Ale to se brzy změní. Ilsa vymyslela plán, který chce krok za krokem uskutečnit. Zpětný odkup podílnictví byl první krok. Ten druhý, a zásadní ji teprve čeká. Musí zůstat tvrdá a rázná, nesmí se nechat oblomit. Překračuje kaluže a potůčky dešťové vody – teď už je to jedno, boty jsou stejně hin. A tady už začíná pozemek někdejšího parku. Cesta ke vchodu do domu bývala štěrkovaná, teď ji na mnoha místech pokrývá mazlavá zemina jako pozůstatek sklizně brambor. Když si pak na dlážděném dvoře oklepává bláto z bot, otevřou se domovní dveře a Ilsa uslyší obžalobnou řeč Carly Ritterové.

„Muselo to takhle dopadnout, milostivá paní. Jako bych ráno neříkala, že si máte vzít deštník, poněvadž to vypadá na déšť!“

„To jsi ovšem říkala, Carlo…“

Ilsa Küpperová setrvává ve vestibulu, aby si zula boty a svlékla kabát. Podlaha je zde vyložená barevnými dlaždicemi a může se klidně zamočit, ale navoskované schody jsou choulostivé, a proto jde do koupelny v punčochách.

„Takové drahé boty!“ hořekuje Carla.

Drží v rukou lodičky a vrtíc hlavou si prohlíží ze všech stran předválečný výkřik módy. Mokrý kabát už má přes loket, aby ho pověsila sušit.

„Roztopila jsem kotel v koupelně,“ volá do schodů za Ilsou Küpperovou.

„To byl dobrý nápad. Děkuji!“

„A dnes večer má přijet váš bratr z Bad Homburgu.“

Ještě tohle! Po protivné návštěvě ve Frankfurtu doufala v klidný večer, aby nabrala sílu na vyjednávání s Josefem. Rodiče Klause-Petera nepřijali šek, který jim dnes chtěla vystavit. Chtějí počkat na rentovou marku a peníze inkasovat až potom. To ale není podle práva. Existuje smlouva, v níž jsou pevně stanoveny lhůty splátek, a mohla by s tím jít k soudu. Jenže to nechce. Tohle mrtvému Klausi-Peterovi nemůže udělat, aby jeho rodiče vláčela po soudech. Její bratr se jí za to vysměje a bude ji nutit, aby tím okamžitě pověřila advokáta. Pořád ještě rozhoduje on, továrna mu koneckonců patří.

„On volal?“

„Ano, milostivá paní. Hned potom, co jste ráno odešla na nádraží.“

„Díky, Carlo.“

V koupelně leží připravené ručníky a kousek jemného růžového mýdla. Ilsa nechává napouštět vanu a svlékne ze sebe mokré věci. Déšť pronikl skrz kabát, šaty jsou na ramenou a na zádech vlhké. Po usušení tam nejspíš zůstanou fleky. Ale horká pára, jež stoupá z vany, jí dělá dobře. Připustí trochu studené vody, sáhne do ní, jestli je akorát, a opatrně vkročí do vany. Zpočátku se jí voda zdá pořád ještě moc horká. Ale její tělo se na danou teplotu adaptovalo a teď je jí příjemně. Zahalená párou si napřed skrčená dřepne, opláchne si rukama vystrčená kolena, promne unavená chodidla, a nakonec se s povzdechem do vany natáhne. Prostupuje jí blažený pocit. Ať si je svět tam venku stokrát nepříjemný – zde, v nádherné koupelně je jí dobře. Obklopuje ji něžné teplo a jemná vůně růžového mýdla.

Koupelnu dal tenkrát zařídit otec podle matčina přání. Stěny a podlahu nechal vyložit světlými kachlíky a vyzdobit zlatými květinovými vlysy. I veliká bílá vana stojí na čtyřech zlatých lvích prackách. Jsou sice odlité ze železa, ale natřené zlatem. Ilsa v téhle vaně sedávala už jako dítě, často i s bratrem. Chůva je tenkrát mydlila pěnou a potom je zabalila do bílých osušek a odnesla naproti do ložnice. Továrna byla tehdy na vzestupu, po násadách k deštníkům a vycházkových holích s umělecky vyřezávanými rukojeťmi byla poptávka. Otec převzal po dědečkovi malou soustružnickou dílnu a vybudoval z ní továrnu se sedmdesáti dělníky. Dal postavit velikou halu a boční budovy blízko dráhy a také továrnickou vilu. Později získal ještě hostinec v Bad Homburgu. Patří k němu i několik domů a rozlehlá zahrada. To vše po jeho smrti zdědila matka. Otec zemřel záhy, na prahu padesátky. Srdce mu už nechtělo dál sloužit, patrně se přetěžoval. Nikdy si nedopřál chvilku klidu a v hlavě měl pořád jenom svoji továrnu. Ta přešla na syna, jak otec ustanovil v závěti. Josef už dřív pracoval po otcově boku, ale jako ředitel továrny za moc nestál. Patrně mu scházela ona posedlost, která otce hnala neustále vpřed. Obchody se zlepšily, až když přibrali Klause-Petera Pilze jako společníka. Tou dobou se už zapracovala také Ilsa, a když šlo o důležité rozhodnutí, nezřídka se postavila za Klause-Petera. Když potom vypukla válka, začali místo deštníků vyrábět dřevěné rámy pro vojenské torny. Dřevěná šteláž se vypnula plátnem a přetáhla telecí kůží. Vojáci tomuto kousku své výstroje říkali „tele“ a nosili v ní na zádech spodní prádlo, ponožky, holení, konzervy, munici a další věci. I Klaus-Peter měl na zádech takovou tornu, když odcházel.

„Ta něco vydrží,“ prohodil žertem a poklepal si na svoje tele.

„Však je taky z našeho dřeva.“

Ale nebylo mu to nic platné. Ilsa se nikdy nedozvěděla, jak ve Francii zahynul. Pouze jim sdělili, že hrdinně obětoval život za císaře a vlast.

„Počkáme s večeří na vašeho bratra?“ ozvalo se naproti z chodby.

Ilsa se probrala ze svého zasnění. Je nejvyšší čas vrátit se do reality. Musí se na to obrnit, protože bratr má plány, které se neshodují s jejími.

„Počkáme, Carlo. Už tu musejí brzo být.“

Vyšla z vany a třesouc se zimou se zabalila do veliké osušky, kterou měla už jako dítě a která jí dodnes sahá až ke kolenům. Vedle v ložnici je zima. Honem si tam bere prádlo ze skříně, natáhne si hedvábné punčochy a oblékne šaty. Blond vlasy má ostříhané na bubikopf, a ten jí sluší víc než vlasy vyčesané nahoru, jak jí nařizovali rodiče. Zklamala je, nepřivedla do továrny zámožného zetě a obchodního partnera, v něhož otec doufal. Rodiče ji chvíli neúspěšně vyváděli do společnosti, a na to Ilsa vzpomíná jen nerada. Vždycky z toho měla pocit ponížení, jako když se hostům nabízí zvětralé pivo. Nakonec to pochopil i otec: dcera Ilsa nebyla půvabná ani domácká nebo šarmantní. Když ve společnosti promluvila, hovořila o soustruzích, bilanci nebo dorovnávání mezd dělníkům – a který sňatkuchtivý mladý muž by chtěl se svou dívkou vést takové hovory? Říkali jí modrá punčocha. Šedá myš. Bratr Josef jí pak prozradil, že se o ní dokonce hovoří jako o „mužatce“.

„Joj, vy jste mne ale vylekal, pane řediteli!“ vykřikla Carla dole ve vestibulu. „Já vás vůbec neslyšela přicházet. Jinak bych vám přišla otevřít.“

„To nic, Carlo,“ namítne Josef. „Mám přece klíč. Přines mi honem papuče. Venku je svinčík, to může jeden klidně projít přes hnojiště.“

„To máte pravdu, pane řediteli. Kabát taky prosím. A ještě klobouk. V jídelně je vše nachystáno.“

Ilsa se pořádně nadechne, než vykročí po schodech dolů. Carla v jídelně roztopila krb a zatáhla těžké sametové závěsy. Dlouhá tabule, k níž může zasednout dvanáct osob, je prostřená pouze na jednom konci. Carla prostřela míšeňský porcelán a solidní stříbrné příbory, slavnostní ráz dodávají dvě svíce. Předkládaná krmě je vydatná, ale venkovská. Bramborový salát a vejce v hořčicové omáčce, uzenka a nakládané okurky, k tomu karafa s čerstvou jablečnou šťávou. Jako zákusek má Carla připravené teplé jablečné koláčky s trochou smetany.

Když Ilsa vejde, bratr k ní stojí zády a něco si zevrubně prohlíží ve vitríně. Je na rozdíl od sestry podsaditý a poslední roky mu taky roste břicho. Nejspíš je ve svém hostinci sám tím nejlepším hostem. Před půl rokem se po matčině smrti odstěhoval s ženou a dětmi z vily a nastěhoval se do bytu po zesnulé matce v hospodě U Krále. Hostinec ho vždycky zajímal víc než továrna, kterou mu otec svěřil a kterou po něm zdědil.

„Chceš si z toho něco vzít?“ ptá se ho Ilsa.

Zná vášeň své švagrové pro míšeňský porcelán a stříbrné náčiní. Vila je součástí továrny a patří bratrovi, inventář však ne. Všechen nábytek a zařízení zdědili Ilsa a Josef rovným dílem, stejně jako pohostinství v Bad Homburgu včetně příslušných domů a pozemků. O to se postarala matka v závěti.

Josef se po oslovení otočí a podívá se na ni nadřazeným a trochu pobaveným pohledem velkého bratra. Ilse pořád není jasné, odkud se v něm bere to shovívané sebevědomí. Čeho v životě dosáhl? Zhýčkaný a na mnohokrát přeceňovaný jediný syn přivedl továrnu téměř k bankrotu, když ji vedl sám. A kdo tu káru vytáhl z bláta? Byla to ona, spolu s Klaus-Peterem Pilzem! Ale tuto skutečnost Josef nikdy nevzal na vědomí.

„Všechno má svůj čas,“ podotkne její bratr. „Napřed se najíme. Ejhle – bramborový salát z vlastních erteplí! Velmi originální. Teď bych si nafackoval, že jsem dal souhlas k zorání tak krásného parku kvůli pár pytlům žita a hromádce brambor!“

„V té době to mělo smysl, Josefe. Myslím, že to bylo správné.“

Bratr jenom zafuní a rozbalí si servítek. Na rozích má vyšitý matčin monogram. A a K umělecky prolnuté. Alma Küpperová. Takových je dvanáct kousků, které Carla pravidelně vyváří a potom bělí a škrobí, než je dokonale vyžehlí.

„Tak jdem na to!“ nadhodí Josef a nandá si plný talíř. Jablečnou šťávou opovrhne, je pro něj moc sladká. „Přinesl jsem dvě láhve červeného, potom je můžeme otevřít. Aby ses taky jednou napila něčeho pořádného.“

Ilsa ví dobře, proč se sem vláčel s vínem. Je přesvědčen, že mu alkohol pomůže při prosazování svých záměrů. Ale jenom vlídně přikývne a poděkuje.

Hovor se chvíli točí kolem všedních věcí. Ty zatracené deště. Hosté, jež momentálně nechodí, protože si už nikdo nemůže dovolit dovolenou. Jeho Erich, jemuž je teď třináct a má problémy na gymnáziu. „Ale tohle Irma neví. Kluk musí zatloukat, aby nebyl kravál. Gymnázium stojí fůru peněz a já je platím, protože kluk se musí stát něčím pořádným…“

O dvou dcerách poví jenom to, že Johanna a Lottchen už pilně vypomáhají v hospodě. Především v kuchyni, kde čistí zeleninu a loupají brambory.

Potom se konečně začne zajímat, jak to tady zvládají. „Dvě ženské samy v celém domě – to přece není k ničemu. Brzy přijde zima a bude studeno a tma.“

„Já se ještě nikdy nenudila,“ odpálí ho Ilsa. „V továrně je pořád co dělat.“

Továrna je Josefovi srdečně lhostejná. Je na tom špatně, protože sotva kdo dnes má zbytečné peníze na deštníky a vycházkové hole. Stejné problémy má i továrna v Höchstu, kam dodávají násady. Navíc se nedostává kovů a látek, aby se z nich daly vyrobit deštníky. Ilsa navrhovala už mockrát, aby vyráběli dřevěné etažéry, vyřezávané kastličky nebo malé stoly. O tom Josef nechce nic slyšet. Tvrdí, že dělníci něčeho takového nejsou schopni, a nakonec by jim všechny ty krámy zůstaly na skladě.

„V továrně? Co je tam tak ještě na práci?“ krčí rameny. „Uvažoval jsem, že zkrátíme pracovní dobu, jinak budeme jenom nesmyslně vyplácet mzdy.“

V továrně jsou momentálně zaměstnáni jenom čtyři dělníci. Všichni ostatní dostali výpověď a stará se o ně státní podpora v nezaměstnanosti. Ale na uživení rodiny to zdaleka nestačí. Minulý rok se v Oberurselu konala demonstrace tří socialistických stran. Městem táhlo na dva tisíce lidí. Vyzváněli po kostelích a zpustošili aulu na reálce. Zbylí zaměstnanci továrny na deštníkové hole jsou naštěstí naladěni mírumilovně. Vidí sami, jaká je situace, a jsou rádi, že neztratili pracovní místo.

„Zkrácená pracovní doba není řešení, Josefe,“ oponuje Ilsa a chce s vrátit k původnímu nápadu s etažéry. Ale Josef jen opovržlivě máchne rukou, a to už vchází Carla a nese teplé jablkové koláče. Sourozenci se nechtějí hádat před zaměstnanci.

Josef se posilňuje pečivem, jež voní podzimem, nacáká si vydatně smetany a Ilsa na něm vidí, že teď přejde k věci.

„Zkrátka si myslím,“ spustí a ještě žvýká, „že samota tam nahoře v prázdné vile ti nedělá dobře, Ilso. Vidím, jak jsi z toho usoužená. A činit se pořád jenom tamhle naproti v továrně – to přece není nic pro ženskou. U nás v Bad Homburgu, tam je život! Je tam Irma a děti, je třeba obsluhovat hosty, stavují se tam cestující. A to je šlechta, Ilso! Žádní ubožáci jako tady dole ve vesnici. Vzdělaní lidé, na které inflace nemá. Oni ji zkrátka vysedí, víš?“

Ilsa cítí, jak se jí bouří žaludek. Je rozčilená a musí se usebrat, aby neudělala chybu. Jen klid, nabádá sama sebe. Nech ho napřed domluvit.

„Co mi tím chceš říct?“ zeptá se nakonec.

Josef odkládá příbor, opře se lokty o stůl a pronikavě se zahledí na sestru. „Probíral jsem to s Irmou ze všech stran. Dáme zařídit dům vedle nás, aby ses do něj mohla nastěhovat. Odvezeš si nábytek a všechno, na čem visíš, a ten zbytek si vezmeme my.“

„A co bude s vilou?“

„To je přece jednoduché: bude se pronajímat.“

Takže se domnívala správně. Bratra šlo vždycky snadno prohlédnout. Ale hraje překvapenou. „A co Carla? Tu pronajmeš s barákem?“

Josefa ten žert rozesměje a usoudí, že to není špatný nápad. „Ale když bude chtít, může přijít do Bad Homburgu taky. Něco už pro ni najdeme.“

Továrnu má vést jeden ze zaměstnanců, on sám se tam jenom přijde občas podívat, aby učinil nezbytná rozhodnutí. Zato v Bad Homburgu to chce „rozjet“. Předělat hostinec, zřídit v něm sál, zvětšit kuchyni, dát strhnout přilehlé domy a založit park. „Aby se nachytali movití, urození hosté, víš? Zaměstnám opravdického kuchaře, bude vařit francouzská jídla a pokoje nahoře, ty se taky musejí nově vybavit.“

Básní o panstvu s modrou krví, s přestavbou už začal, ale je těžké shánět solidní cihly a maltu. Má však kontakty a ruka ruku myje.

„Dělníky dnes najdeš na každým rohu,“ žvaní dál. „Ale fachmany, co věci opravdu rozumějí, neseženeš lacino.“¨

V Ilse se už nahromadil dostatečný hněv a konečně zasáhla.

„Nepřemýšlels při všech těch velkých plánech taky náhodou o tom, že polovina majetku v Bad Homburgu patří mně?“ nadhodí uštěpačně. Josef to samozřejmě ví, ale vymlouvá se a zdůrazňuje, že je to přece i v jejím zájmu, když se majetek zvětší a vybuduje se něco pro budoucnost.

„Podívej, Ilso,“ začne s dobrosrdečným pomrknutím. „Táhneme přece za jeden provaz. Bylo by to k pláči dělit takový krásný majetek. Naprostá hloupost by to byla. Ty budeš pohodlně bydlet v domě vedle a budeš mít na starosti papírování. Já povedu hospodu a hotel. Irma se posadí do recepce a holky taky začnou brzy pomáhat…“

Ilsa mu nedopřeje čas k dalšímu líčení krásné společné budoucnosti v zářivých barvách. Ví až moc dobře, jak by to vypadalo ve skutečnosti. Rozhodovat bude on a na ni bude pohlížet jenom jako na zaměstnance. Jako tomu bylo v továrně. Její názor neměl žádnou váhu, protože on je muž a Irma bude vždycky držet s ním. A továrnu, životní dílo jejich otce a děda, Josef svěří nějakému neschopnému pitomci, který ji přivede k bankrotu. Ne, takhle to dopadnout nesmí.

„Já mám jiný návrh,“ přeruší ho.

„Ale tohle je nejlepší pro nás všechny!“

„To je tvůj názor, Josefe. Já mám jiný.“

Josef se v židli vztekle opře a zkříží ruce na prsou.

„Jakou blbost sis zase vymyslela?“ opáčí otráveně.

Ilsa se mu chladně zasměje do obličeje. „Přepíšu na tebe svůj podíl z dědictví po matce,“ pronese a baví se, jak mu překvapením padají oči z důlků.

„To… to je od tebe velice solidní, Ilso. Nikdy by mě nenapadlo, že dokážeš být natolik rozumná.“

„Pod jednou podmínkou.“

Josef nedůvěřivě vraští obočí, protože svou sestru samozřejmě zná. „Jakou podmínkou?“

„Ty zato na mě přepíšeš továrnu a vilu.“

Josef málem upadl i s židlí, protože se na ní zaklonil moc. Mává rukama a propadá v hysterický smích.

„Továrnu? Zbláznila ses? Ta má přece mnohem větší cenu než těch pár baráků a zahrad v Bad Homburgu!“

„Momentálně nemá vůbec žádnou cenu, Josefe. Přece víš, jak to tam naproti vypadá. Stojíme nad propastí.“

Josef se zasměje znovu, tentokrát je to směsice vzteku a veselí.

„Samotná vila má skoro stejnou cenu jako tvůj dědický podíl. K tomu pozemky, haly, stroje…“

„Haly jsou příšerně zastaralé, stroje taky. A samotná vila potřebuje zrenovovat.“

„Máš mě za vola? To ti mám fabriku a vilu darovat? Jsem snad tak blbej?“

Ilsa teď rukuje s větším kalibrem. Jen ať si nemyslí, že na ni to jeho divadlo udělá dojem.

„V opačném případě požaduji, aby se majetek v Bad Homburgu rozdělil…“

„Vyplatit tě můžu, když na tom trváš.“

To by se ti tak hodilo. Za ty peníze si zítra koupím leda tak kostku másla.

„Ne vyplatit, rozdělit,“ zopakuje mu. „Ze všeho mi patří polovic. Domy, hospoda a zahrady. A rozdělíme to takhle: na mém pozemku nebude ani taneční sál, ani park, kde se to bude hemžit urozenými hosty.“

Je to ultimátum. Když bude chtít tohle, všechny jeho dalekosáhlé plány na tom ztroskotají. Civí na ni s vytřeštěnýma očima a začíná chápat, že sestra to myslí vážně. A tentokrát ji nemůže ignorovat, protože je spoludědičkou. Kdo vlastní, ten rozhoduje. Matka to nejspíš věděla, protože vždycky stála za Ilsou.

„Jestli to uděláš, dám to k soudu,“ pohrozil jí.

Ilsa zůstává navenek klidná. Ale v jejím nitru vládne takové napětí, že jí dá velikou námahu, aby nebylo vidět, jak se třese.

„Podívej, Josefe,“ začíná mírně. „Když to uděláme takhle, bude mít každý to, co chce. Ty svoji hospodu a já továrnu. Ta tě stejně nikdy nezajímala.“

V tom má samozřejmě pravdu. Ale on chce mít oboje. Továrnu, která mu tak jako tak patří, a k tomu hostinec, z něhož vlastní jen polovinu.

„Takhle ne, Ilso,“ brání se. „Jestli mě chceš přechytračit, tak na to musíš jinak. Dám ti v továrně podíl…“

„Všechno, nebo nic!“ trvá Ilsa na svém.

„A co s tou fabrikou chceš dělat? Chceš ji snad řídit? To jsi taková megalomanka?“

„To už bude moje věc.“

Ilsa upije trošku červeného vína a potom nechává bratra sedět v jídelně samotného a odchází do své ložnice. On tady stejně musí přespat, žádný vlak už teď nepojede, a zítra ráno se budou handrkovat dál. Ale Ilsa ví, že on nakonec stejně udělá to, co chce ona.

3

Helga Schützová zrovna věší prádlo na zahradě, protože dnes konečně vysvitlo slunce. Ale pak se zarazí, poněvadž uslyší divný kašel. Zní hrozivě, jako kdyby se někdo dusil. Rychle zakolíkuje konec prostěradla, ale kašel ne a ne přestat. Teď někdo sípavě nabírá vzduch do plic, jako kdyby měla udeřit jeho poslední hodinka. Zděšená hodí kolík do košíku a rozběhne se k domu naproti. To je přece Heini! Snad nemá černý kašel? Na ten se minulý rok udusil malý Albert Schmidtkunzů.

V kuchyni stojí Anni a Gertrud u devítiletého chlapce, který si může vykašlat duši z těla. Stojí nahnutý dopředu, rukama si drží krk a v obličeji je rudý. Dáví a současně ztěžka nabírá dech.

„Heini! Cos to provedl?“

Není schopen odpovědět, ale Gertrud hlasitě naříká, že mu něco uvízlo v krku.

„Dala jsem mu brambor, aby ho spolkl,“ vysvětluje. „Ale on nejde dolů. Jen aby se nám neudusil.“

Anni přinesla jablečný mošt a drží ho před hochem, ale ten se po něm ožene rukou a odstrčí ho.

„Teplou vodu,“ řekne Helga a obejme malého. „Zůstaň pěkně v klidu, Heini. Slyšíš mě? Nemusíš se ničeho bát, to hned přejde. Buď hodný. Můžeš se nadechnout?“

Chlapec se uklidní a přikývne. Po tvářích mu tečou slzy. Je strašně rozrušený, protože Gertrud na něj křičela, že umře, a protože ten knedlík ho bolí v krku.

„Pomalu to vypij,“ žádá Helga a podrží mu sklenici s teplou vodou u rtů. „Malými doušky.“

„Ale já nemůžu polykat…,“ kňourá Heini.

Nato musí kašlat, kroutí se u toho, dáví, supí a potom něco vyplivne. Malá načervenalá hrudka práskne o kuchyňskou podlahu, začne se kutálet a zastaví se před skříní. Kocour Flocki vyskočí, aby se té věci zmocnil, ale Gertrud je rychlejší.

„Propánajána! Jahodový bonbon!“ zjišťuje. „Odkud ho máš, ty kluku?“

Heini si s nářkem drží ruce kolem bolavého krku. „Od Anni,“ odpoví sklíčeně. „Ale ta za nic nemůže. Já jsem se zakuckal.“

Gertrud se otočí k plotně, kde stojí Anni s kotlem vody v rukou a provinile klopí zraky.

„Jenom tři kousky, Gertrudo. Heini přece tak rád cucá sladké. A že tak pilně pomáhal vybírat brambory…“

Helga chce honem něco říct na matčinu obranu, ale Gertrud ji nepustí ke slovu. „Koupilas mu cukrátka!“ vyštěkne na Anni. „A říkala jsem už stokrát, že se ten kluk nebude hýčkat a rozmazlovat. Málem se kvůli tomu udusil. Měla bys ho na svědomí, Anni!“

„Vždyť to dopadlo dobře,“ snaží se Helga uklidnit situaci.

Ale to byla jenom voda na Gertrudin mlýn. „Já jsem to zakázala!“ rozeřve se. „A tys mu to tajně podstrčila, Anni. Jen počkej, až Otto doorá a vrátí se. Ten ti to pak vytmaví. Takovou, jakou jsi ty, na žádným statku nepotřebujou. Vzala jsem tě k nám jen z čistýho soucitu. Krmím tě, šatím, nechávám ti teplý místo u pece. A jak nám to oplácíš…“

„Neměla bys Anni tak nadávat!“ vmísil se Heini a stojí teď před babičkou Anni.

„Koukej odsud mazat, neřáde!“

Hoch právě zachráněný před smrtí udušením už schytal první facku. Gertrud nechodila pro ránu daleko a byla stejného mínění jako Otto, že dítě se vyvede tím líp, čím víc se mlátí. Bylo to tak odjakživa, dělali to tak už rodiče a prarodiče, a proto je to správné. Koneckonců je tak psáno v Bibli, u Ježíše Siracha.

Heini přijal facku, aniž by jen mrkl. Na výprasky je zvyklý. Dřív se vždycky rozbulel, ale teď už se naučil přijímat bití mlčky. Helga ho chce utěšit a vzít ho do náruče, ale Heini se začne bránit a uteče do zahrady. Ke kurníku, kde tak rád dřepí u plotu a dívá se, jak slepice zobou zrní a vyďobávají ze země červy. Helga si dělá o syna starosti. Dřív to bývalo veselé dítě. Důvěrně se k ní tulil a večer vehementně vyžadoval pusu na dobrou noc. Teď se ani nenechá obejmout, je uzavřený, kolikrát vzpurný, a když se ho zeptají, co mu je, tak mlčí. Ženské v krámě říkaly, že je to úplně normální, že v devíti letech se kluk začne měnit, že to už je zkrátka začátek dospívání. Ale Helga má pocit, že s jejím synem není něco v pořádku.

Gertrud si dál vylévá vztek na nebohou Anni. „Co tady ještě čumíš? Můžeš jít naproti k prasatům a pomoct Adamovi kydat hnůj. Tady v kuchyni se mi už neukazuj!“

Gertrud si pozorně prohlíží narůžovělou hrudku a chce ji pak hodit do kýblu s krmením pro prasata. Ale pak si to rozmyslí a položí ji opatrně na talířek. Chce svému synu Ottovi předložit důkaz o Annině osudové neposlušnosti.

„Ty ještě nemáš prádlo na šňůře?“ vyštěkne pak na Helgu, jež stojí v kuchyni u okna a dívá se na svého syna. „Pořád jenom fajnová práce. Prát a žehlit. Ometat prach z nábytku. Natřepávat peřiny. Ale když se obrací seno, tak jsi nejpomalejší ze všech. A snopy, které vážeš ty, se rozpadají, když zafouká vítr…“

„Dělám svou práci, jak nejlíp umím,“ odsekne Helga. „Co kdyby ses ty jednou posadila ke stavu, Gertrudo? Len, co tu ještě zbyl, jsem do něj napnula.“

Tohle zlomyslnou tchyni zasáhlo. Uměla sice plést punčochy a svetry, také příst vlnu se jí někdy podařilo. Ale tkát len nedokázala, u toho jí mozolnaté ruce selhávaly. A taky s tkalcovským stavem, který stojí nahoře v podkroví, je na válečné stezce. Protože je netrpělivá a utahuje vlákna moc pevně. Látka, kterou pak utká, není rovnoměrná, a navíc je nahoře vždycky širší než dole.

„Ty jsi holt z města a nepatříš do hospodářství!“ opáčí Gertrud a vykročí ke dveřím do sklepa, aby si přinesla slepici, kterou včera zařízla. Helga si počká, až bude tchyně dole, potom si oblékne zástěru do chléva a vezme matce dřeváky, které si právě chtěla nazout.

„Já jdu do chlívku a ty pověs to prádlo, mami. A dohlídni na Heiniho, ať nedělá pitomosti.“

Anni mlčky přikývne a přidá vzdech. Helga ji něžně bere do náruče. „Nebude to tak zlé, maminko. Já stojím při tobě, to přece víš.“

„Někdy si říkám, jestli byste s klukem neměli lepší život, kdybych byla pod drnem,“ pronáší matka potichu.

„Takhle nesmíš myslet, maminko!“ zaláteří Helga vztekle. „Nevím, co bych si bez tebe počala. A Heini, ten přece miluje babičku nadevšechno.“

„Když to říkáš ty, Helgo…,“ opáčí Anni s úsměvem a pohladí dceru po tváři. Potom si zase svlékne zástěru, pověsí ji na hák a jde na zahradu ke koši s prádlem.

Helga si nazuje umaštěné boty do chléva, které stojí na kusu novin hned vedle dveří, a zaváže si šátek na hlavě. Prasečí hnůj je mnohem větší sajrajt než kravský, protože krávy žerou čistou trávu nebo seno, kdežto prasata se krmí všemožnými odpadky z kuchyně a zahrady.

Starý čeledín Adam je s kydáním už skoro hotový, a když se Helga objeví v chlívku, zamračeně na ni zamrká. „Chceš mi pomoct, selko? Hnůj už jsem vyvezl, můžeš leda tak zamést.“

„Taky dobře,“ odpoví mu a vezme si koště a lopatu, aby vymetla poslední kóji. Není to těžká práce a růžová bachyně, která tam patří, je hodná a s blaženým zachrochtáním jí udělá místo. Helga musí na pár místech škrábnout lopatou, když hnůj lpí na zdi, ale podlaha je jen z udusaného jílu, na tu stačí pořádně zatlačit koštětem, aby smetla zbytky. Je tu celkem osm malých kójí a momentálně jsou obsazené všechny. Tři svině se rozloučí se životem ještě teď v listopadu.

Adam si prve opřel trakař o zeď, teď přinesl kýbl a pomáhá Helze naložit hnůj. Ví, jak se jí prasečí kydance hnusí, a snaží se udělat co nejvíc práce za ni. Schützovic čeledínem je už přes třicet let a smí jíst u stolu v kuchyni. Je hubený jak strašák do zelí a chodí trochu nakřivo. Moc toho nenamluví, ale když pracuje, počíná si rozvážně a moudře. Helga při polních pracích už kolikrát žasla, jaká síla vězí v tomto napohled vyzáblém těle.

„To je dobrý,“ utrousí a vezme kýbl, aby ho odnesl na hnojiště. Potom ještě vymetou kotce a nasypou do koryt nadrcenou krmnou řepu a vyřazené brambory. Blažené mlaskání se ozve ze všech stran – a Helga vidí, jak se starý čeledín usmívá. Má zvířata rád, a když je pak porážejí, trpí s nimi. Helga mu dobře rozumí, protože je na tom stejně.

Z kuchyně se line pach jídla – Gertrud vaří slepici. Dnes večer bude vývar s kroupami a zítra maso s kapustou a bramborami. Helga nemá náladu potkat se s tchyní, a tak to vezme přes stodolu na zahradu, kde si umyje ruce v sudu s dešťovou vodou. Na šňůře se třepotá prádlo – Anni si vzala motyku a okopává zelí od plevele. Na záhoně zůstalo pár hlávek červeného, rovněž kapusta tam ještě je, ale většinu zabírá bílé zelí, které se letos mimořádně urodilo.

„Heini je vzadu u kurníku?“ zeptá se matky poté, co ho na zahradě nikde neobjevila.

„Ten je nejspíš ve vesnici,“ domnívá se Anni, jež se při té příležitosti narovnala, aby si protáhla záda. „Na zahradě jsem ho neviděla.“

To se Gertrudě líbit nebude. Nemá ráda, když se kluk prohání po vsi s ostatními dětmi. Je spokojená, když jsou všichni obyvatelé Schützovic dvora nadohled a má je pod palcem. Jenže tchyně je zaměstnaná slepičí polévkou, okna v kuchyni jsou od ní zamžená, a tak se těžko může podívat od plotny do zahrady. Helga si tedy také vezme motyku a koš, aby matce pomohla a mohly si spolu nerušeně povídat.

„Neměla bys klukovi pořád podstrkovat cukrátka,“ obrací se na ni vyčítavě.

„Když on je má tak rád…“

„Bude z nich mít leda děravý zuby.“

Matka mlčí a škube plevel, který pak hází do koše. Shýbat se je pro ni čím dál těžší, má už na to moc nateklá a ztuhlá kolena. Helga jí je často maže koňskou mastí, ale ta pořádně nezabírá. Anni někdy bolestí nemůže ani spát, ale nestěžuje si. Tvrdá práce na statku je pro ně nezvyk, protože nejsou z venkova. Helžin otec byl zaměstnancem v jedné továrně v Höchstu, kde seděl v kanceláři a počítal. Mzdu měl nízkou a rodina s ní sotva vyšla. Zvlášť když pak Helžini mladší bratři povyrostli, tak už nevystačili. Ale měli malý domek a zahradu, k tomu si drželi slepice a dvě kozy. Helga nechtěla zůstat rodičům na krku, a tak si hned po škole našla zaměstnání. Zprvu pracovala v jedné rodině ve Frankfurtu, ale zase dala výpověď, protože domácí pán na ni dorážel. Helga je nápadně pěkná. Medové vlasy se jí kroutí v měkkých loknách, ve tváři má dětský, vesele potutelný výraz, který z ní co chvíli vysvitne dokonce i dnes, kdy je jí skoro třicet. Byla se představit na inzerát v továrnické rodině Küpperových, kde ji přijali za služku. Otto Schütz ji uviděl na vesnické slavnosti a hned po ní vyjel a začal se jí dvořit. Helga se mu napřed vysmála, ale on se nenechal odradit, a nakonec ji požádal o ruku. Stalo se to krátce potom, co její otec zemřel na selhání ledvin a matka nevěděla, jak to s nimi půjde dál. Helga mávla rukou nad svými sny o veliké lásce a dala Ottu Schützovi své ano. Protože cítila povinnost zachránit bratry a matku před chudobou.

První tři roky spolu žili spokojeně. Otto byl do ní zamilovaný a zacházel s ní vlídně. Po roce se jim narodil Heinz, ale dva roky nato vypukla válka a Otto musel narukovat. Teprve pak Helga poznala tchyninu panovačnost a zlobu v plné míře. Pod Gertrud jí nastaly zlé časy. A ještě horší to začalo být potom, když oba Helžini bratři padli v Rusku a matka musela prodat domek. Gertrud štvalo už od začátku, že musela Anni přijmout do rodiny, a nadšený z toho nebyl ani Otto, jenž občas dostal dovolenou a přijel domů do Dingelbachu. Ale rozhodl, že jeho tchyně smí zůstat. Učinil tak z lásky k své ženě, ale také proto, že by ho lidé ve vesnici jinak zle pomluvili. Helga neměla důvod si na manžela stěžovat. Ve vsi žilo plno děvčat, která jí záviděla, protože si sama dělala naděje, že se jednou stanou selkou na Schützovic velkostatku.

Jenže proti lásce ještě žádná bylina nevyrostla a ta opravdu skutečná, veliká vášnivá láska přišla, když to nejméně očekávala.

„Kadeřavá kapusta potřebuje ještě mráz,“ říká matka Anni. „Ale hlávková tamhle naproti, ta je červavá. Tu můžeš hodit slepicím.“

Helga mlčky uchopí koš s plevelem, přidá k němu scvrklou hlávku kapusty a odnáší to všechno do ohrady pro slepice. Ty se na nadílku hned hladově vrhnou, hrabou se v ní a zobají, ale kohout už mává křídly a slepice odhání, protože chce nejlepší kousek kapusty pro sebe. Helga se dívá kolem stodoly k hlavní ulici, která se před Schützovými větví do Horní ulice. Tam stojí Lina Altmannová s dvěma kobylami a napájí je z kašny. Heini není nikde vidět.

Když pak postaví před matku prázdný koš, ta zvedne hlavu a podívá se na dceru. „Po vesnici kolují řeči.“ Helga ví, co má Anni na mysli. Sama se to dozvěděla až s dvoudenním zpožděním, protože jí to žádná sousedka neřekla. Všechny zůstaly pěkně zticha a čekaly, co se stane. Zpráva, že se Oskar Michalski vrátil, se k ní donesla až potom, co se Lenchen Grossmannová prořekla v krámě. A dalo jí velkou práci skrýt své leknutí, protože v krámě stály taky ještě paní farářová a Marlis Alberti.

„Mně do toho nic není,“ odsekne Helga matce a chopí se hrábí, aby trochu nahrnula zeminu kolem záhonu s kořenovou zeleninou. Má to rostliny chránit před mrazem.

„Je teď na dvoře Schorsche Altmanna,“ pokračuje Anni. „Zaměstnal ho, aby mu opravil automobil.“

Tohle Helga netušila. Věděla jenom to, že tady zůstal a nešel zas dál. Včera jí to prozradil Heini. Kluk si Oskara dobře pamatuje a má ho docela rád. Ale moc toho o něm neřekl, i když si o tom děti ve škole musely povídat.

„Až mu to auto spraví, určitě zas potáhne dál,“ prohodí Helga k matce.

„To může trvat. Blatník včera odletěl do farní zahrady, on teď na něm kutí a chce ho zas přidělat zpátky. A taky prý vymontoval motor.“

Helga mlčí. Od té doby, co ví, že se Oskar Michalski vrátil, v noci nezamhouřila oka. Leží bdělá, zmáčená potem, a s bušícím srdce civí do dřevěného stropu a poslouchá, jak vedle její manžel spokojeně pochrupuje. O tom, co se na statku odehrálo v době jeho válečného zajetí, Otto nic neví. Jenom Gertrud si toho nejspíš všimla, a před tou se Helga musí mít na pozoru. A taky Anni ví, jak se věci mají.

„A proč by tu měl Oskar zůstávat dýl, než je potřeba? Opraví auťák a půjde zase po svých,“ snaží se Helga uklidnit matku.

„To přece nemyslíš vážně!“

„Proč by tu měl zůstávat?“

„Ty to dobře víš, Helgo,“ odpoví Anni a opatrně stočí pohled k oknům z kuchyně. Ta už nejsou zamžená a je vidět, jak Gertrud pobíhá po kuchyni.

„Je po všem, mami. Vím, kam patřím.“

„Pak je to dobře,“ konstatuje Anni a posune si koš s plevelem kousek dopředu. Pro Helgu to nezaznělo moc přesvědčivě, ale navenek se tváří spokojeně.

Naproti se teď otevřou dveře z kuchyně, Gertrud se postaví na práh a zastíní si rukou oči, protože se musí dívat proti šikmému slunci.

„Kde je Heini?“ zavolá na ženy přes dvůr. „Otto je zpátky a chce, aby mu kluk pomohl s vypřaháním.“

„Je někde ve vsi,“ odpovídá Helga.

Gertrud si dá ruce v bok a musí nabrat dech, než popustí uzdu svému hněvu. „Co má ten fakan co pobíhat po vesnici? Má pomáhat otci! Anni, doběhni na plácek a přiveď ho.“

Nato za sebou práskla dveřmi a Helga ví, že teď bude Ottovi barvitě vykládat o hanebném skutku, který provedla Anni. Opřela hrábě o stodolu, jde si umýt ruce v sudu s dešťovkou a potom chvátá do kuchyně, aby zabránila nejhoršímu.

Otto Schütz stojí u plotny vedle Gertrud, má žízeň a nechal si nalít jablečný mošt, než se zase vrátí na dvůr, kde už se Adam činí s kobylami. A zatímco pije, Gertrud do něj hučí, drží mu před nosem malinový bonbon a chce, aby Otto pronesl zásadní slovo.

„Jenom o chlup toho kluka nezabila. Mohls najít svého dědice na smrtelném loži. Je to vůbec možný, že tak hloupá a umíněná…“

„Nebylo to tak zlé,“ pospíší si ho ujistit Helga. „Holt se zakuckal a ten cukrkandl mu uvízl v krku. To se stane.“

„Anni mu nemá co podstrkovat sladkosti!“ vybuchne Otto. „Jestli v tom bude pokračovat, tak ať kouká, kde nechal tesař díru.“

„Je to soužení,“ vyhrkne potěšená Gertrud ve stejném duchu. „Každej den zase něco. Tuhle nechala otevřený vrátka k výběhu pro slepice a ty se vrhly na záhon se zelím.“

To se stalo před dobrými dvěma týdny, a ještě jenom proto, že se ulomila zástrčka na dvířkách. Anni je zatarasila kamenem a šla hledat Adama, aby to spravil. Ale když se vrátila, kohout už kámen odtlačil a všechny slepice vyběhly na zahradu.

„Slíbila, že už to neudělá,“ říká Helga svému muži.

Gertrud se začne hystericky chechtat a vykřikovat, že tohle slyšela už mockrát. Ale Otto chce zpátky ke koni a vozu, na věčné hašteření ženských nemá náladu, a tak jen řekne matce, ať je v klidu.

„Kde je kluk?“ zeptá se Helga.

„Anni pro něj šla.“

Otto se beze slova otočí a zamíří zpátky na dvůr. Tam se oboří na Adama, že vypřáhl valacha a napojil ho dřív, než složil pytle z vozu. Čeledín bere nespravedlivou výtku bez odporu. Ví, že Schütz má v sobě vztek, který musí ven, a každé slovo proti němu ho jen rozzuří o to víc.

Otto je jak mocnář. Hlučný, výbušný a panovačný. Kdo mu zkříží cestu, ten se rozhodně smát nebude. Otto si to s ním hned vyřídí ručně, a dokonce i teď, kdy ho ruka zmrzačená ve válce nechce poslouchat tak jako dřív. Když má dobrou náladu, platí U Krkavce jednu rundu za druhou a chlapi pak svému starostovi provolávají slávu a připíjejí mu. Většina sedláků ve vsi je ráda, že mají silného starostu, a když se směje na něčí účet, smějí se s ním. I Helga to občas dělá, aby zabránila hádce.

Otto se změnil, potom co se vrátil z válečného zajetí, a to k horšímu. Sedlákem na dvoře se stal předčasně, protože jeho otec zemřel ještě v mladém věku na žaludek. Někteří lidé ve vsi také tvrdí, že Gertrud svého muže přivedla do hrobu a Helga to má za velice pravděpodobné. Otto se vyvedl po matce, jejímu diktátu se podvoloval pouze první roky. Potom převzal vládu a Gertrud musela uznat, že její syn je jiná třída, než byl její muž. Ale podvolila se mu jen zdánlivě. Když byl Otto doma, předváděla se a snažila se ho strkat tam, kde ho chtěla mít. Ale když syn doma nebyl, ukázala svou pravou tvář.

„Že hned přijde? Co to má znamenat? Má být tady, když ho potřebuju. Koukej toho kluka přivést, ty ježibabo!“

Gertrud právě chtěla postavit na stůl hrnec s polévkou, ale dá ho zpátky na plotnu a vyběhne z domu. Helga slyší, jak tchyně už podruhé vyjela na Anni, která Heiniho zřejmě nepřivedla.

„Ta ženská je úplně k ničemu! Už jdu, Otto. Já tomu usmrkanci utrhnu uši!“ štěká Gertrud.

Anni se vrací do kuchyně. Je celá bledá a musí se hned posadit na židli.

„Kde je?“ ptá se Helga starostlivě.

„Na návsi nebyl.“ Anni jen sípá. „Byly tam paní farářová a Lenchen Grossmannů, těch jsem se na Heiniho ptala. Říkaly, že seděl úplně sám na lavičce pod lípou a brečel, že by se kámen ustrnul.“

Helgu bodlo u srdce. Syn těmi věčnými hádkami v rodině trpí. Je to důvod, proč je takový tichý a odtažitý?

„A kde je teď?“

„Najednou prý někam zmizel.“ Že by šel k potoku? Nebo ke Killingerovi? „Ale já myslím, že Heini se vrátí sám od sebe.“

Určitě se vrátí. Jenom ho pak čeká otcovské hřmění a pořádný výprask.

Helga má za to, že Heini šel k Hannesovi Killingerů do kovárny. Rád tam vysedává a dívá se, jak Hannes a jeho tovaryš Edgar pracují. Helga jde ven pomáhat skládat, potom nanosí prázdné pytle do stodoly a pověsí postroj na jeho místo. Gertrud a Heini na sebe dávají čekat. Helga vidí na svém muži, jak je neklidný. Pořád se dívá k vratům do dvora, a nakonec vyjde ven ke kašně, aby se rozhlédl po ulici. Herbert Grossmann tam napájí kobylu a prohodí něco o pěkném počasí. Ale Otto ho nechá stát bez odpovědi.

„Už je šest,“ říká po návratu Helze. „Brzy bude tma.“

„On se brzy vrátí,“ uklidňuje ho žena.

„Jestli se tomu klukovi něco stalo, Anni ze dvora poletí,“ začne Otto láteřit. „Vyrazím ji dřív, než mi toho kluka zkazí!“

Helga by ráda odvětila, že v takovém případě odejde s matkou společně. Ale netroufne si, poněvadž by se Otto navztekal a začal řvát. Ví, jak se o svého syna bojí. Heini je jeho všechno, jeho jediné dítě a jednoho dalekého dne mu předá grunt. Drží ho zkrátka, vychovává ho tvrdou rukou, ale v srdci na něm visí.

Odnosili na půdu už všechny pytle s moukou a Gertrud se konečně vrací. Sama. Heini s ní není.

„Spratek jeden!“ začne řvát dechy bez sebe. „U Killingera není. U Grossmanna taky ne. Ani jeden z nich ho neviděl. Lina Altmannů má za to, že mohl jít k hospodskýmu, protože mají nová koťata. Ale tam taky nebyl. Snad nešel k rybníku?“

Otto zbledne. Minulý rok se tam utopil jeden kluk, a toho taky až do večera hledali jak jehlu v kupce sena. Vytáhli ho z vody mrtvého teprve až na druhý den. Rybník se nachází kus od vsi za mlýnem. Děti z vesnice tam chodí často, ať už se koupat, nebo chytat ryby. Ale od toho loňského neštěstí Otto svému synovi zakazuje k rybníku chodit.

„Zapřáhni znovu, Adame,“ poroučí čeledínovi. „Pojedu nahoru k rybníku.“

Sám přiloží ruku k dílu. Vyvede ze stáje valacha, který se zrovna pustil do sena, a nasadí mu postroj. Valachovi se nechce, má za to, že svou práci odvedl a teď má právo na odpočinek ve stáji a na žrádlo. Otto proto bere na zvíře hůl a bije ho, dokud Adam nezačne reptat. Nemůže snést, když se bije nevinný dobytek.

„Tím ničeho nedosáhneš, hospodáři. Jenom ho rozdivočíš.“

„Ty mě chceš poučovat?“ setře ho Otto.

Ale odloží hůl a nechá na Adamovi, aby svým klidem a trpělivostí přiměl koně nechat se zapřáhnout k vozu. Sotva je hotovo, Otto vyleze na kozlík a práskne bičem. Soused, jenž zrovna táhne káru s dřívím pro statek, tak tak stačí uhnout, jak povoz kolem něho jen proletí. Helga ho uslyší nadávat, a tak vyjde ven a pomáhá mu sbírat shozené dříví. Vysvětluje mu při tom, o co jde.

„Kluka možná ukradli,“ domnívá se soused. „Ti kočovní cikáni to dělají. Nebo židi, ti taky kradou děti.“

„To jsou báchorky!“ rozčiluje se Helga.

„Ale už se to kolikrát stalo.“

Helga mu nevěří ani slovo, ale musí teď překonávat svůj vlastní strach. Na pole se snáší soumrak, slunce sinaví, tovární vila na druhé straně potoka chytá poslední sluneční paprsky, ale nad loukami se už vznáší bělavý opar. Proč Heini není doma? Ještě nikdy nebyl večer tak dlouho pryč.

Gertrud v kuchyni štěká na Anni, ale Helga teď matce nemůže pomoct. Oblékne si kabát, nazuje polobotky a vyráží na ulici. Kdo by mohl něco vědět? Kdo Heiniho viděl? Vidí přes výlohu, jak se v krámě rozsvěcí, a vyjde schůdky před ním.

U pultu dvě děvečky žvaní s Hertou, ale když Helga vejde, hovor zmlkne. Ví dobře, že se mluví o tom, co by neměla slyšet, ale na tom jí teď nezáleží. Ženy jí popřejí příjemný večer a balí si své nákupy: cukr, sůl a slanečky ze sudu. Nato odcházejí, ale na chvilku se ještě zastaví na plácku, kde učitel Hohnermann sedí s farářem na lavičce, a teprve pak se odšourají po svých.

„Ty hledáš Heiniho? Toho jsem za celý den ještě neviděla,“ podotkne Herta a lítostivě krčí rameny. Potom se otočí a zavolá do kuchyně: „Mami, je tu Schützovic Helga, jestli jsme prý neviděly Heiniho.“

Marta Hallerová vyjde z kuchyně a pozdraví Helgu mile jako vždycky, ale ani ta jí nepomůže.

„Běž se zeptat Friedy,“ obrátí se pak na Hertu. „Sedí nahoře a píše tu svou hru pro živý betlém.“

Helga už vzdala všechnu naději a chce se rozloučit. Vtom uslyší Friedin nevrlý hlas – když píše, nechce být nikým rušena. Hallerovic dcery jsou divný holky, hlavně ty dvě mladší. Sedláci ve vsi nad nimi kroutí hlavami a někteří se domnívjí, že sem nepatří, že jsou odjinud. Jiní nejsou tak zdrženliví a mají je za „splašené slepice“.

„Heini?“ zakřičí Frieda shora z ložnice. „Já nevím. Nebo počkej, přece jen: možná je s Idou a dalšími na Žejdlíku.“

Ida Hallerová. Ta nejhorší z těch tří. Pořád dělá uhozený věci, houfuje kolem sebe stejně staré děti a podněcuje je k nesmyslům.

„Na Žejdlíku?“ zakřičí Herta nahoru. „A co tam dělají?“

„Pečou brambory. Rudolf jim to dovolil.“

Rudolf Alberti je manžel Marlis. Je sedlák jako většina v Dingelbachu, ale kromě toho taky léčitel, k němuž se chodí s všelijakými nemocemi. Naučil se to od svého otce. Vlastně to po něm zdědil, protože k tomu je potřeba mimořádné nadání. Rudolf Alberti také umí najít s proutky vodu a vyzná se v houbách.

Pečení brambor není nic zvláštního, to se po žních dělá v celé vsi často. Ovšem sezona už vlastně skončila. Přesto je to světélko naděje. Heini se motal kolem Idy už víckrát, třeba ho teď vzala s sebou.

„Díky, Friedo!“ volá Helga nahlas do kuchyně. Marta Hallerová jí popřeje úspěšné hledání.

„Nerozčiluj se, Helgo. Děti, a hlavně kluci, kolikrát nevědí, co je čas.“

Helga jen přikývne a je ráda, že takové řeči nedolehnou k Ottovi. Ještě by jí zakázal u Marty nakupovat.

„Je s vámi Heini?“ zavolá naproti.

„Už jdu, maminko!“