VEČER ZBOŘIT SVĚT

Přeložila Helena Matocha

FÖRINTA VÄRLDEN IKVÄLL

Copyright © Stina Jackson 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2024

ISBN 978-80-249-5598-8

Obsah

Noci

– 1 –

– 2 –

– 3 –

– 4 –

– 5 –

– 6 –

– 7 –

– 8 –

– 9 –

– 10 –

– 11 –

– 12 –

– 13 –

– 14 –

– 15 –

– 16 –

– 17 –

– 18 –

Blízkost

– 19 –

– 20 –

– 21 –

– 22 –

– 23 –

– 24 –

– 25 –

– 26 –

– 27 –

– 28 –

– 29 –

– 30 –

– 31 –

– 32 –

– 33 –

– 34 –

– 35 –

– 36 –

– 37 –

– 38 –

– 39 –

– 40 –

– 41 –

– 42 –

– 43 –

– 44 –

– 45 –

– 46 –

– 47 –

– 48 –

– 49 –

– 50 –

– 51 –

Tanec smrti

– 52 -

– 53 –

– 54 –

– 55 –

– 56 –

– 57 –

– 58 –

– 59 –

– 60 –

– 61 –

– 62 –

– 63 –

– 64 –

Přes moře

(Da capo)

Stála ve dveřích a vpouštěla světlo do noci. Dospělá žena s dětským strachem v očích. Mami, můžu spát u tebe? Ewa věděla, že je to sen, ještě předtím než nadzvedla peřinu a udělala jí v posteli místo, ale přesto slyšela ty lehké kroky, ten rychlý dech. Bezděčně vztáhla ruce k mladému měkkému tělu a pevně objala svou vlastní spící schránku. Konejšivě mumlala do dceřiných vlasů. Všechno bude dobré, šeptala do osamělého polštáře, všechno dobře dopadne. Jen když se vrátíš domů.

Když otevřela oči, nořil se byt do cize působícího šera. Všude bylo ticho a klid, jenom prach vířil a neklidně kolem ní kroužil, jak procházela známými pokoji. Nejdřív sociální sítě, teprve potom kafe a zprávy. Takhle si každé ráno startovala srdce, vždycky se jí nadějně rozbušilo, než se proklikala k Matildě. Nesmírně toužila po jejím obličeji, po všech možných záhadných pohledech svého dospělého dítěte. Ale nebyly tu žádné nové příspěvky. Ewa zklamaně zatoužila vrátit se do postele. Zkusila se utěšit aspoň poslední fotkou, starou něco přes týden: Matilda v lánu slunečnic natahovala ruce k nebi, a přesto byly květiny vyšší než ona, tváře obrácené k slunci. Mezi vysokými stvoly vypadala tak nepatrně. Celou její bytost zalévalo bílé oslnivé světlo a Ewa cítila, jak se nad polem tetelí vedro, tak silné, že by se z něj jednomu udělalo špatně, kdyby si nedal pozor. Matildina pihovatá kůže, plná mateřských znamének, tolik sluníčka nesnese, měla by si vzít něco na hlavu, lépe se chránit. A co vůbec jí na těchhle cestách, kde sotva sežene něco pořádného k snědku? Matilda, která nemá ani kilo navíc a vždycky trápila své tělo, ždímala z něj maximum. Teď jí neměl kdo říct, přestaň, tohle nejde. Vždyť se zabiješ, holka.

Nebylo tu nic dalšího k vidění, až na dlouhý stín vržený do zá-běru. Když si ho Ewa hodně zvětšila, rozeznala neznámou mužskou postavu s foťákem v ruce. Nezaměnitelnou siluetu netvora.

Noci

– 1 –

Tylerovy dny začínaly se soumrakem a tenhle soumrak začal s ní. Vstoupila do vestibulu s večerním světlem v zádech a něčím zbloudilým v očích, co prozrazovalo, že je daleko od domova. Táhla s sebou červený ušpiněný kufr, který vypadal, že strávil nejednu noc pod širákem, v parcích a uličkách za každého počasí, a ona sama nevypadala o moc lépe, a když se ho zeptala, jestli má volný pokoj, chtělo se mu říct ne, pro tebe ne, tady ne. Jenže byla tak mladá a ve vlasech měla peříčko, mihotavé pírko z káněte, které se jí houpalo u krku jako ohromná náušnice, a on pochopil, že ji nemůže vyhnat zpátky do noci.

„Pár volných pokojů máme, v prvním patře.“

Vykřikla úlevou a usmála se celým obličejem, široce a blyštivě. Takovéhle úsměvy Tyler nesnášel, byl vůči nim slabý, vyhýbal se jejímu pohledu. Takhle to míval s mladými ženami často, těžko se mu na ně dívalo, zářily příliš silně, téměř ho oslňovaly.

„Tak já jenom dojdu pro přítele. Čeká venku.“

Mluvila s podivným přízvukem, který si Tyler nedovedl zařadit, šla ke dveřím a zamávala na muže ve středních letech, jenž byl skoro stejně zasviněný a zbědovaný jako ona, tvář měl ošlehanou, poznamenanou násilím a drsným životem, byla to zestárlá tvář, která se vedle její mírné a jemné vyjímala téměř krutě.

„Dejte nám to nejlepší, co máte,“ poručil si a objal dívku paží, opřel se zjizveným obličejem o její čelo, pírko mezi nimi se zachvělo.

Přítel. Vždycky mají přítele. Tyler požádal o doklad totožnosti, muž na něj dlouze pohlédl a zamumlal vážně je to nutný, ale pak položil na pult řidičák: Joshua Grimes z Jacksonville na Floridě. Byl mnohem starší, než vypadal, výrazně starší než ona, mladá a zářivá.

„Vy taky,“ řekl Tyler dívce.

Odtáhla se od muže a dlouho se hrabala v modrém batohu, než vylovila pas. To byl pro Tylera neobvyklý případ. Otáčel stránky mezi tvrdými deskami a koutkem oka ji pozoroval, její životu nebezpečný úsměv a rozcuchané vlasy, byla opravdu daleko od domova, dál, než se Tyler odvažoval hádat. Přemýšlel, jak se asi ocitla tady, na špinavé periferii, v samém srdci nechvalně proslulé čtvrti mezi ženami noci, prchajícími a štvanými, mezi tanečnicemi a kurvami, co mrkají línými řasami a dělají si z něj legraci. Byl si jistý, že tohle není jedna z nich, aspoň zatím, v jejích jasných očích viděl mateřské mléko.

Tyler je vídal v pozdních nočních hodinách: dravce a jejich kořisti. Ten chlap na ni mluvil, jako by byla nižší tvor, domácí mazlíček, jehož hlavním úkolem je poslouchat a být mu po vůli, dal jí pár bankovek a ukázal na automat se sladkostmi.

„Kup nám něco k pití, bejby.“

Dívka si vzala peníze z jeho ruky, mírně se třásla. Měla pomalé pohyby, toho si Tyler předtím nevšiml, jak byl oslněný, ale teď viděl, že je opilá, spatřil povlak otupělosti na její tváři. Nacházela se někde mimo, daleko od tohohle motelu a muže a všech velkých citů, vznášela se nad tím vším, spoutaná, a zároveň volná, příliš omámená, než aby cítila, jak na ni dotírá noc, hrubě a hladově. Sledoval mužovy vítězoslavné pohyby a věděl, o co tady jde, byl svědkem téhle hry už milionkrát – věděl, že kořist lze lapit tisíci způsoby a tento je z nich nejkrutější. Dej jí stříkačku prášky chlast, dej jí, co si myslí, že chce, přidrž jí hlavu pod hladinou a říkej tomu láska.

Přisunul jim přes pult klíče od pokoje a popřál hezký večer. Muž měl na hřbetě pravé ruky vytetovaný velký kříž, ale v jeho očích nebyl žádný bůh. Vzal si klíče, popadl dívku a surově ji strkal před sebou. Něco si šeptali a klátili se pryč z recepce, propletení v jedinou bytost, ve stříbřitých vlasech se zlověstně lesklo pírko z káněte, ale křídla tahle holka neměla, nemohla se odtud nijak dostat. Ve dveřích se náhle otočila a vrhla na Tylera pátravý pohled, takový ten, ze kterého čas zpomalí, aby se opět rozběhl, a těch pár rozechvělých sekund obsahovalo celý život. Pak Tyler zase osaměl.

***

Noci patřily jemu. Od soumraku do úsvitu vysedával na spoře osvětlené recepci motelu Old West Inn a vítal všemožné noční bytosti. Už dvacet let tu sedal, dvacet let dlouhých osamělých nocí, zatímco levné pokoje stále zdražovaly a město kolem něj nabobtnalo k nepoznání. Motel stál v nejvykřičenější ulici města, na dlouhém špinavém úseku lemovaném neony a beznadějí – obchody se zamřížovanými výlohami, nabízející alkohol, marihuanu a erotické pomůcky, se tu střídaly s fastfoodovými řetězci a bary bez oken a nad tím čněla katolická katedrála, posměšně vzpínající své věže k ohromnému nebi nad Coloradem a k odvrácenému Bohu, který už dávno neposlouchal výkřiky a modlitby, linoucí se ze smrdutých uliček, ani zdušené vzdychání zpoza zamčených dveří motelových pokojů – ó Bože! ó Bože! s cizí rukou na ústech – a není divu, že se mu poslouchat nechtělo. Katedrála stála jen pár bloků odtud směrem na západ, ale skutečným útočištěm byl motel, to sem se stahovali zbloudilci, dobrodruzi, hledači štěstí a věční ztroskotanci. Pokoj se dal pronajmout na hodinu nebo na měsíc a na jakoukoli dobu mezi tím, někteří hosté tu bydleli pár let, jiní si tu dávali jen krátká dostaveníčka, mnozí byli na útěku, schovávali se před zákonem nebo před manželem či sami před sebou, další sem chodili kvůli kšeftům, prodávat to, co není nikde jinde k sehnání, lásku a tišení bolesti a pár hodin úplného zapomnění. Tylera se to netýkalo, jestli ho tahle práce něco naučila, pak odvracet zrak, jako to už dlouho dělal Bůh, nevnímat a do ničeho se neplést. Jeho přítomnost natolik srostla s motelem, že téměř neexistoval, byl pouze anonymním obličejem za pultem, hluchým a slepým ke všemu, po čem mu nic nebylo, dvěma rukama nataženýma do bezejmenné noci, měnícíma klíče za bankovky, tichým hlasem pronášejícím vítejte, přeji příjemný pobyt, hezký večer. Byl neslyšnými kroky na osvětlených chodbách a obyvatelé tmy ho nechávali na pokoji. Protože noci patřily jemu a on je řídil podle svých vlastních zákonů.

***

Když ho za svítání přišla vystřídat Yesenia s tou svou třešňovou colou a dlouhými třpytivými nehty, ležela na městě šedivá deka nespavosti, pod níž ulice a budovy vypadaly křivé jako ve snu. Štípla ho do brady jako každé ráno, přitáhla si ho k sobě a prohlédla si jeho bělma a unavené vrásky ve tváři.

„Dejchni na mě,“ vyzvala ho a Tyler otevřel pusu a poslechl ji, jejich rty měly k sobě tak blízko, že se téměř políbili, Yesenia přivřela oči a vdechla jeho výdech, pár vteřin bylo ticho a pak ho poplácala po tváři neurvalým způsobem, který říkal, že Tyler je její.

„Jaká byla noc, mi hijo?“

Takhle mu říkala, ačkoli měl ve vlasech stříbro a ani náhodou nemohl být její syn a ačkoli občas dělali věci, které by matka se synem nikdy dělat neměli. Vyprávěl jí o opilém hostovi, který se krátce po půlnoci na recepci pochcal, a o zmlácené ženě s jedním dítětem na ruce a druhém v břiše, která neměla peníze ani na jednu noc, ale slibovala, že se vyrovná, jakmile bude moct. Yesenia mlaskla jazykem. Proč ty seš taková měkkota. Vyprávěl jí o tátovi, co byl možná ve skutečnosti pasák a ukazoval fotky mladé dívky, která byla údajně jeho zmizelá dcera. Neviděl jste ji? ptal se s kapkami potu na horním rtu, Tyler si fotku důkladně prohlédl a řekl ne, tuhle jsem neviděl. Mladých žen byla v téhle části města spousta, toulaly se tmou jako bludičky, jejich životní žár k sobě přitahoval ty nejhorší stvůry a Tyler měl dost rozumu na to, aby si je nepamatoval. Takhle povídal, dokud to Yeseniu nepřestalo bavit, pak luskla prsty a řekla mu, že už může jít.

„Běž si odpočinout, mi hijo, za chvíli bude zase noc.“

Ušel dvaatřicet kroků k pokoji, který si přivlastnil a učinil z něj cosi jako domov. Byl to první pokoj v přízemí, s dveřmi směrem k Avenue a oknem do zadního dvora. Pokoj jako všechny ostatní v motelu, zařízený jednoduše a neosobně: postel, křeslo, těžké závěsy chránící před sluncem a bezútěšným výhledem. Kdysi dávno v tomhle pokoji málem umřel, ale v poslední chvíli mu Yesenia vdechla život a od té doby byl její hijo, její syn. Teď jsi můj, řekla tehdy, a tak se stalo, že splynul s motelem v jedno. Pohlédl smrti do očí, jen aby se probudil a získal úplně nový život.

Vešel do malé koupelny a smyl ze sebe noc, přitom si dával pozor, aby se nepodíval do zrcadla. Nerad viděl, jak se na něm podepsaly hodiny dny dlouhé roky na recepci. Vložil do koutku úst cigaretu American Spirit, odešel si zapálit na venkovní chodbu a cítil, že ho Yeseniin pohled spaluje, jako by soutěžil se sluncem. Její zvědavost vlezla všude, Yesenia byla v jeho pokoji, v jeho kapsách, v jeho nejtajnějších myšlenkách. Její hlas mu zněl v hlavě, kdykoli vyšel z motelu ven. Nevyveď žádnou blbost, mi hijo. To bych tě musela potrestat.

Se zavřenýma očima poslouchal rozespalé město, auta mačkající se na Avenue, vzdychající dveře autobusů, rachocení skateboardu někde v uličce, a asi nějak vycítil, že ho někdo pozoruje, protože když otevřel oči, koutkem zahlédl ji. Dívku s pírkem z káněte, stála v okně, těžké závěsy odhrnula stranou a muže, se kterým cestovala, nebylo nikde vidět. Od pasu nahoru byla nahá, jen holá ramena a holé paže zakrývající prsa, Tylerovi se v hlavě ozval Yeseniin hlas – co je v domě, není pro mě – a dal si záležet, aby na ni necivěl, přestože ho její mléčně bílá kůže lákala a přestože to možná sama chtěla. Kouřil a mžoural do nebe, ale dívka se míhala na okraji jeho zorného pole, zdálo se mu, že udělala nějaký pohyb, tajné znamení, k smrti rád by se na ni podíval, jenomže dobře věděl, že ve své situaci by si tím zavařil. Holky drogy chlast, to byla minulost. Típl cigaretu botou a vrátil se do pokoje. Do osamělého šera, které se stalo jeho světem a kde na něj nečekalo nic než spánek.

– 2 –

U Ewina klavíru seděl muž. Byl nový v této zemi, tomto městě i jejím bytě. Cizinec, jehož jméno neuměla vyslovit. Stoupla si k oknu na místo, kde stávala Matilda, když zpívala tím svým chladným hlasem, který byl jako padající sněhové vločky, zpočátku vždycky tak měkký a tichý, ale potom čím dál divočejší, hlasem, který trhal mračna na kusy. Teď však do pokoje pražilo slunce, palčivě bodalo cizince do zátylku a zad, zatímco jeho ruce se míhaly po klávesách. Vlasy měl tmavé a lesklé, Ewě zacukalo v prstech, náhle zatoužila se ho dotknout.

Hrajte, co chcete, řekla mu. Já si poslechnu, jak na tom jste. Bydlel v ubytovně u továrny na baterie, víc o sobě neprozradil, na to mu nestačil jazyk. Ale byl úhledně oblečený v košili a kalhotách a hrát na klavír uměl lépe než kdokoli z jejích současných žáků, dokonce lépe než Ewa sama. Možná právě proto ho nechala být a jen stála u okna, pevně se objímala pažemi a přemýšlela, jestli by se neměla ujmout zpěvu. Když tu není nikdo jiný.

Zatímco pokojem zmítalo crescendo z Rachmaninovova klavírního koncertu číslo dva, venku ve vnitrobloku se tetelila zeleň a Ewě padl zrak na prolézačku, kde se Matilda před mnoha lety vznášela vysoko nad zemí. Ewa tehdy stála v okně a volala na ni, aby byla opatrná – ať se nezabiješ! –, ale holka na to zareagovala tak, že se pustila jednou rukou a pak druhou a zavěsila se koleny, dlouhé vlasy jí vlály ve větru a Ewa ji viděla před sebou, tam někde v dálce na amerických silnicích, úplně samotnou u krajnice za soumraku, který se snáší na prérie a pouště a chladnokrevné mrakodrapy, jež v oné zemi rostou – viděla široké dálnice ubíhající do ztracena, sluncem sežehlá pole a líně tekoucí řeky, anonymní motelové pokoje s šeptajícími stropními větráky a mouchy lezoucí po spících ústech. Viděla muže bez tváří na zaprášených odpočívadlech a Matildu, jak hledá cestu ulicemi, které se kroutí jako labyrint skrz bezohledná města, v nichž není nikým a nikdo se nad ní neslituje. Bez držení, mami, vidíš? A Ewa ji viděla naprosto zřetelně, daleko od prolézačky a vnitrobloku a bezpečné dřímoty města, její malá divoška se usmála, výskla a pustila se nejprve jednou rukou, pak druhou a zůstala viset hlavou dolů v cizí zemi, ukřičená, rozesmátá a úplně, úplně sama.

Muž přestal hrát, aniž si toho všimla. Otočil se na stoličce a zamžoural do světla za jejími zády. Náhle ztratila pojem o čase, nebyla si jistá, zda vůbec plynul, anebo znehybněla pouze ona.

„Bravo,“ vypravila ze sebe. „Myslím, že pro dnešek to stačí.“

Po té pochvale jako by narostl. Bylo vidět, že lační po stupnicích a etudách, pravidelném tepu metronomu a někom, kdo by ho poslouchal, povzbuzoval a motivoval. V obličeji měl chlapeckou dychtivost, která ji děsila, ona sama už toho měla dost. Zalistovala v partituře a zamumlala něco o tom, že je velmi nadaný – very talented. Ale bohužel už vypršel čas, musejí končit.

V bytě se rozhostilo strašlivé ticho, muž vstal a odešel do předsíně. V hlavě jí duněla blížící se samota, zdálo se jí, že muž se pohybuje zbytečně pomalu, téměř neochotně, že jen tak stojí na rohožce a nasává opuštěné pokoje, prázdné kuchyňské židle a šero linoucí se z Matildina pokoje.

„Máte rodinu?“ zeptal se a učísl si vlasy dozadu, do krátkého ohonu za krkem.

Jeho tvář byla upřímná, zvědavá. Tvář, do jaké bylo snadné se zamilovat.

„Mám dceru, ale už je dospělá, vylétla z hnízda.“

Ewa zamávala rukama jako křídly. Muž se usmál.

„Like a bird,“ řekl.

„Ano. Jako pták.“

Zápolil s botami, se slovy, ptal se, kdy může přijít na příští lekci.

„Od zítřka mám dovolenou,“ řekla Ewa. „Budete si muset pár týdnů vystačit sám.“

Zklamalo ho to tak, že si náhle připadala malá a křehká, zmoc-nil se jí pocit, že mu musí něco dát, nějak zahladit svou nedostatečnost. Vrátila se do obýváku a posbírala pár notových sešitů – Chopina, Liszta, Bacha, všechno, co by tohle léto stejně nezvládla hrát. Pečlivě je uložila do tašky a vnutila mu ji. Muž neměl na ubytovně klavír, jen malé klávesy, které si přivezl z vlasti a na které chodil po práci vyhrávat do lesa, aby nerušil sousedy. It’s no problem, říkal. Stejně večer není tma.

Vděčně tašku přijal a uklonil se, černé kadeře mu padly do tváře. Pootevřel dveře, ale pak zaváhal a obrátil se k Ewě s novým, vážným pohledem.

„Hudba nemá dovolenou,“ pronesl a položil si ruku na hruď. „Hudba je krev, hudba je vzduch, without music we die.“

Ta slova doznívala v bytě ještě dlouho poté, co odešel. Ewa se sesunula na klavírní stoličku a zůstala sedět s rukama bezvládně složenýma v klíně. Do bytu proudilo chladné bílé světlo, otupující ticho. Za očními víčky se skrývaly silnice a slunečnice. Osamělý pták s roztaženými křídly.

Zpíváš, Matildo? Žiješ?

– 3 –

Nad městem visel úplněk jako varování, že noc bude neklidná. Tyler opustil své stanoviště na recepci a vyšel ven do rudé záře neonů. Na chodníku dřepěli dva chlapečci a barevnými křídami kreslili na asfalt postavičky. Celá příjezdová cesta byla plná usměvavých květin a příšer s ohromnými čelistmi. Tyler si zapálil cigaretu.

„Už je pozdě,“ řekl, „nepůjdete domů za mámou?“

„Máma má návštěvu,“ odpověděl větší z kluků.

Na zemi mezi nimi trůnila veliká lahev coly, kterou museli zvedat společně, pokud se chtěli napít. Sladká tekutina jim stékala po bradách a vzduch byl teplý a těžký a plný zvuků, cvrčků a houkaček. Z postranní uličky se vykolébal pitbull a namířil si to k dětem, aby jim olízl tváře a nechal se podrbat. Chlapecký smích se nesl tmou jako návnada. Z otevřených oken motelu se ozývaly tvrdé basy a mexické balady, kašel a nadávky a každonoční volání Boha. Město chutnalo po síře a marihuaně a Tyler típl nedopalek botou a vybídl chlapce, aby dávali pozor na auta, a oni odpověděli vážnými hlásky yes, sir.

Pod pultem měl baseballovou pálku. Taky měl v zamčeném šuplíku osmatřicítku, ale tu nikdy nemusel použít. Málokdy si na něj někdo vyskakoval, většinou lidé chápali, že je na jejich straně. Viděli v něm své syny, své otce a milence, viděli, že jim naslouchá, když nikdo jiný ne. Já vám rozumím, říkal vždycky, jakmile se někdo chtěl hádat, věřte mi, já vás chápu.

Z jednoho pokoje vyběhlo pár žen, propluly kolem na vysokých podpatcích, oblečené k tanci, k probouzení chtíče, sklonily se nad hrajícími si chlapci, pocuchaly je ve vlasech a daly jim pár bankovek, ať si koupí bonbony. Čekala na ně černá dodávka, za volantem muž s kamennou tváří, křikl na ně pohněte, you fucking bitches, máme málo času. Ženy byly mladé, sotva zletilé, hubené a poslušné, oči zamlžené drogami. Nešťastná rodinka, která nejspíš nebyla o moc horší než opravdové rodiny, do nichž se narodily. Tyler už je všechny znal, byli všude, tihle otcové a dcery ulice, sestry noci objímající se navzájem.

Otevřely se jiné dveře, na zem se rozlil obdélník světla a Tyler slyšel, že na práh vedle něj vyšla postava. Byla to ta dívka s pírkem, ta příchozí zdaleka. Zavřela za sebou dveře a zvedla k ústům lahev, párkrát si zhluboka lokla a utřela si rty hřbetem ruky. Měla nasazená sluchátka a Tyler matně slyšel, jakou hudbu poslouchá, znělo to jako řízný rock, jako nějaký hit z jeho mládí. Pobrukovala si a pila a zvědavě sledovala chlapce se skloněnými hlavami a umělecké dílo, které jim rostlo pod rukama.

„Vy ale hezky kreslíte.“

„Díky,“ řekl větší.

„Díky,“ přizvukoval menší.

Oba se rozpačitě usmívali do asfaltu. Dívka pohlédla na Tylera, na cigaretu, která mu dohasínala v koutku úst.

„Můžu vám jednu šlohnout?“ zeptala se, vyndala si sluchátka a nechala je viset u krku.

Podal jí krabičku a zapalovač. Trochu se chvěla, když sahala do prázdného prostoru mezi nimi, vyzařovala z ní jakási neobratnost a únava. Jen pohled měla ve svitu plamínku pevný. Tyler se díval jinam, odmítal se střetnout se zvědavostí v jejích bledých očích.

„Jak dlouho si necháváte růst vlasy?“

Nečekal ani takovou otázku, ani dotěrný tón v jejím hlase, jako by to opravdu chtěla vědět.

„Já nevím. Naposledy jsem se stříhal někdy ve vašem věku.“

„V mým věku?“ Zamrkala línými víčky. „Já jsem starší, než si myslíte.“

Křídy chlapců skřípaly o asfalt, kreslily modré a zelené nestvůry s velkými usměvavými tlamami, občas některý z nich zvedl rozcuchanou hlavu a podíval se na dívku a na Tylera. Poslouchali, ale nedávali to najevo.

„Můžu si sáhnout?“ zeptala se.

Ve tváři jí šibalsky cuklo a Tyler si pomyslel: dělá si ze mě srandu, směje se mi.

„Jasně, jen si sáhněte.“

Natáhla ruku, opatrně se prsty dotkla jeho copu, začala se mu svírat hruď, zatajil dech, na to nebyl zvyklý, ta blízkost, ten pohled, ta náhlá záře reflektorů, jako by ho doopravdy viděla.

„Pro takový vlasy bych vraždila.“

S úsměvem odtáhla ruku, rychle, jako by se popálila. Někdo na ni zavolal, panovačný mužský hlas zpoza zavřených dveří, spěšně típla cigaretu. Sáhla pro klíč od pokoje a tiše zaklela. A byla pryč, dveře se za ní zabouchly, ještě dlouho se chvěly v pantech a Tyler za nimi slyšel jejich hlasy, mužův rozespalý a pobouřený, její tichý a hladivý.

„Kde jsi byla, s kým jsi to mluvila?“

„S nikým. Šla jsem jenom na cígo, s nikým jsem se nebavila.“

Tyler ještě neodcházel. Poslouchal skrz tenké zdi – co jsem ti říkal o tom, že nesmíš chodit ven bez dovolení… budeš držet hubu, jasný, s nikým se nebudeš vykecávat, dej mi tu flašku, dej mi… Vzrušené crescendo a pak nastalo ticho, jen křídy chlapců neúnavně pracovaly. Neonová světla žhnula do jejich soustředěných tvářiček a hry dospělých se jich netýkaly, ani výkřiky, ani ticho, byli zvyklí schovávat se do fantazie a barev, zatímco svět se kolem nich houpal. Než zničující ticho, to už je lepší křik, ten znamená, že ještě žijeme. Tyler zašlápl cigaretu, poslouchal, jestli za zavřenými dveřmi neuslyší její hlas, a pozoroval úplněk, který se vznášel nad mrakodrapy downtownu jako obrovský balon. Zdálo se, že špičaté budovy ho co nevidět propíchnou.

– 4 –

Otupující světlomet červnového nebe. Nepokojné mihotání v bytě, Ewa to nemohla vydržet. První den dovolené, a už nevěděla, co se sebou – volno jí připadalo spíš jako trest než odměna. Bez pravidelné rutiny jen tak seděla a bezradně civěla. Klikala na Matildu, která neměnně stála mezi slunečnicemi v prachu cesty se zvětšeným úsměvem a očima upřenýma k širé obloze.

Ewa by si raději oblékla bílý plášť a šla do lékárny jako obvykle. Všechno bylo snazší, když mohla denní hodiny zabít pracovními povinnostmi a za soumraku u klavíru koukat žákům přes rameno a nechat se strhnout jejich úsilím. Trávit každý okamžik službou někomu jinému, aby nemusela být sama se sebou.

Chvíli seděla u klavíru, ale neznělo z něj nic než samota. Na balkoně naproti přes dvůr seděla parta mladých lidí. Večerní slunce se odráželo od pozvednutých vinných sklenic, jejich bezstarostnost pronikala zavřeným oknem a na moment se Ewě zdálo, jako by tam s nimi seděla Matilda a smála se tak, že ptáci vzlétali ze střech, aby našli klid někde jinde. Tím svým bezuzdným smíchem, za kterým se lidé ohlížejí, aby zjistili, kdo si tak užívá života.

To světlo a smích ji vyháněly. Nutily ji ven z bytu. Vyrazila na kole do centra, vzduch byl plný kyslíku a posekané trávy a ze zahrad se linula vůně grilů a dusivá prázdninová radost. Děti skákaly na trampolínách a jejich rozčepýřené kštice svítily na pozadí bujné zeleně.

Ewa šlapala silněji, s vrzáním ujížděla pryč od toho štěstí. Do města, které získalo novou tvář. Už to tu nepoznávala, když míjela hrdě vzpřímenou páteř kulturního domu Sara a natahovala krk k jeho dechberoucí výšce. Slyšela Matildu říkat konečně jsme opravdový město. Matilda se totiž nenarodila se závratí v těle, tu netrápily stejné děsy jako Ewu, neustálá pulzující hrůza z výšek a hluboké vody a malých stísněných prostor – strachy byly všude, jedna překážka větší než druhá. Matilda toho byla ušetřena a za to byla Ewa vděčná. Projela kolem náměstí dolů k městskému parku, pozorně si prohlížela všechny obličeje, které míjela, a nepoznávala z nich ani jediný. Jela podél řeky, v níž se zrcadlily břízy. Nebe svítilo na Bonnstan a kostel a hroby, tu a tam se z houští ozývaly hlasy a Ewa si pomyslela, že to na ni volají mrtví.

Bývaly časy, kdy jí stačilo kolo a baterka. Neklidné večery, kdy Matilda nebrala telefon a město bylo plné rozjařeného křiku, skleněných střepů a stínů, které se klátily k neznámým cílům. Ewa obvykle čekala do půlnoci, pak vyvedla ze sklepa svůj růžový crescent a vydala se do noci. V jejích vzpomínkách byl téměř neustále podzim a město halila vlhká tma, když projížděla kolem osvětlených fastfoodů a obchodního domu Vintergatan a náměstí, kde se mladí sdružovali do velkých hlučných skupin jako potřeštěné noční vrány, a stávalo se, že na ni volali, když se rozhlížela po jejich tvářích a hledala Matildu. Nazdar, mamčo, říkali, jako by byli všichni do jednoho její děti, a občas jí pomohli a ukázali k řece, na nějaké stinné místo, a ona poděkovala a jela dál s prokřehlými prsty, baterku schovávala v bundě jako tajnou zbraň.

Pak byla Matilda zničehonic dospělá a Ewa už ji mohla hledat leda tajně. Co jen se o víkendech najezdila městem s nastraženýma ušima, aby zaslechla Matildin smích. Šlapala podél černých svahů řeky a předstírala, že to dělá, aby se hýbala a aby zatočila s nespavostí za dloužících se němých nocí. Vždycky s baterkou v bundě, kdyby náhodou. Tmě je totiž jedno, kolik je ti let. Spolkne tě tak jako tak.

– 5 –

Nejhlubší hodina noci. Tyler seděl v měsíčním svitu na lavičce před recepcí, když vtom se otevřely jedny z mnoha dveří motelu a vyběhl z nich funící pes. Šedivé svalnaté zvíře se znuděným výrazem se prosmýklo kolem něj a v těsném závěsu ho následoval páníček, slepec jménem Jenkins, který se zjevoval pouze mezi soumrakem a úsvitem.

„Hele, Jenkinsi, nechceš si tu potvoru vzít na vodítko?“

„Já ani ty přece na vodítku nejsme, tak proč bych měl u všech všudy přivazovat Goodboye?“

„Protože Goodboy je pes. My nejsme psi, Jenkinsi. Pokud mi něco neuniklo.“

„To máš pravdu, nejsme. Jsme něco mnohem horšího.“

Stařec zvedl tvář k nebi a otevřel ústa, jako by chtěl ochutnat horký vzduch. Byl jedním z těch, kdo původně chtěli přespat v Old West Inn jednu noc, ale ona první noc se protáhla na týdny, měsíce, roky. Možná proto, že byl slepý, mu Yesenia dávala slevu a poskytovala zvláštní péči. Líbilo se jí, že ji pořádně nevidí, připadala si tak krásná. A taky se jí líbilo, že Jenkins dostával každý měsíc šek od státu, takže nikdy neměl problém platit nájem. Stařec byl spolehlivý a nedělal rozruchy, tedy až na psa. Já toho čokla pošlu do Koreje, pokřikovala na něj Yesenia, ať se tam pořádně nadlábnou!

Jenkins si položil zažloutlou ruku na hruď.

„Cítíš?“ zeptal se.

„Co mám cítit?“

„Pojď sem, neupejpej se, stoupni si vedle mě. Nemusíš se bát, Goodboy možná kouše, ale já tě neukousnu.“

Tyler mu neochotně vyhověl. Vstal z lavičky a přišel ke slepci tak blízko, že se jejich stíny dotýkaly. Cítil, jak se z asfaltu odpařuje denní vedro, a vítr k němu zanesl štiplavý pach lesního požáru.

„Zavři oči.“

Tyler poslechl. Někde ve tmě funěl pes a ve starcově hrudi to unaveně chrčelo.

„Cítíš?“

„Já nevím. Co mám cítit?“

„Letní noc. Když se do ní ponoříš, zjistíš, že hladí stejně krásně jako ruka ženy.“

„Ale hovno.“

„Je to pravda. Zavři oči. Vnímej.“

Jenkins obrátil bílé oči ke kouli měsíce, jež visela nad městem, a šťastně se zhluboka nadechl, jeho holou lebku ovíval vítr. Tyler viděl, jak se mu do tváře vkrádá uspokojení, a usilovně zavřel oči, ale nekonaly se žádné ženské ruce, žádné něžné doteky, jen smrad hořícího lesa a zoufalství, a pomyslel si já už to nevydržím, už ani jednu noc, a sáhl na chmýří na slepcově hlavě, opatrně ho pohladil po skvrnitém temeni a cítil, že celou svou bytostí nenávidí tenhle motel. Nenávidí ty dlouhé noci a samotu napěchovanou do malých pokojů.

***

Každou hodinu obešel kolečko kolem motelu, plížil se podél zatažených oken a poslouchal zvuky, které unikaly do noci – sitcomový smích a pláč miminka a milostné sténání. Útržky vět, které rozproudily jeho představivost. Ženský hlas říkal jsi největší zbabělec, jakýho jsem kdy potkala, a mužský hlas odpovídal když se takhle vztekáš, stojí mi z tebe péro. Ústa nespavce vyfukovala kroužky kouře skrz moskytiéru a někde v uličce vřeštěla kočka. A tím vším prostupoval šepot dálnice a houkání sirén na neonových tepnách města.

Když se vrátil do vestibulu, stála tam dívka s pírkem a cpala pětidolarovku do automatu na sladkosti.

„Nemůžu spát,“ řekla a Tyler postřehl cizí jazyk, jenž se v ní ukrýval.

Víčka měla lenivá a v pohledu otupělost, která prozrazovala, že se nachází někde daleko, hluboko v sobě samé. Byla bosá, na sobě měla potrhané džínové šortky a tílko, které jí odhalovalo břicho. Jejího takzvaného přítele nebylo nikde vidět. Tyler vyndal z lednice pivo a postavil ho před ni na pult.

„Tohle možná pomůže. Na to spaní.“

V téže chvíli se rozletěly vstupní dveře a vešel muž s prázdným pohledem, který svědčil o dlouhém dni za volantem.

„Dejte mi pokoj,“ řekl, „nejlevnější, co máte.“

Všiml si dívky, trochu se narovnal a začal mluvit hlasitěji, tak bude se mi někdo věnovat? Z kapsy vytáhl kreditku. Zatímco mu Tyler vyřizoval nocleh, rozpovídal se o tom, že má v autě lahve whisky, Kentucky Straight, moc fajnový zboží, škrábal se v rozkroku a zubil se na dívku, která upíjela pivo a civěla prázdně před sebe, a Tyler si pomyslel, ta je zvyklá, tohle je prokletí mladých žen, on sám nepředstavoval ani hrozbu, ani lákadlo, byl jen součástí motelu a dlouhé osamělé noci.

Muž se naklonil blíž k dívce a zeptal se jí, jestli má žízeň a jestli by nechtěla jít s ním na pokoj.

„Vypadáš jako fajn holka,“ řekl, „vsadím se, že ráda paříš.“

Místo odpovědi si lokla piva a hlasitě krkla. Tyler přisunul muži klíč od pokoje a popřál mu hezký večer. Muž si vzal klíč a stále nespouštěl oči z dívky, měřil si ji hladovým pohledem odshora dolů, od rozcuchaných vlasů až po nahá chodidla, a řekl, kdyby sis to rozmyslela a dostala chuť na pořádný pití, stačí zaklepat. Když zmizel ve dveřích, otočila se a ukázala jeho zádům prostředníček.

Zůstala na recepci až do brzkého rána, nechtělo se jí zpátky na pokoj, kde spal její přítel. Naštval by se, kdyby ho nechtíc probudila. Večer trochu zapařili, přítel Joshua pil a polykal prášky a nakonec zavolal exmanželce a oznámil jí, že ji nenávidí. A děti taky. Pak usnul v koupelně.

„Ten usne kdekoli. Občas doufám, že už se neprobudí.“

„Proč cestuješ s takovým blbcem?“

„Když jsme vyjížděli, tak jsem nevěděla, že je to blbec.“

„Vždyť je vidět zdaleka, že ten chlap je lúzr.“

Smutně se na něj usmála.

„Mě přitahujou blbci a lúzři, to je moje prokletí.“

Vzala do ruky kytaru, kterou tu kdysi dávno nechal nějaký zapomnětlivý host. Struny byly poněkud povolené, dívka zahrála pár rozladěných akordů a usmála se na něj.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se, a když jí to řekl, pozvedla plechovku piva, jako by pronášela přípitek. Tahle písnička je pro tebe, Tylere Lee.

Začala zpívat křehkým a tenkým hlasem, který příjemně narušoval dřímotu města. Slova byla cizí, těm nerozuměl, ale tón melancholický, nebyla to radostná píseň a Tyler cítil, jak se mu rozehřívá kůže, dívala se mu kradmo do očí, nevzpomínal si, že by mu někdy někdo zpíval.

Noční bytosti přicházely a odcházely, dívka seděla na žluté pohovce a šklebila se za jejich zády, zatímco je ubytovával. Občas vyšla ven si zakouřit, stála hrdě rozkročená v záři neonového poutače motelu a foukala kouř na auta, projíždějící po Avenue. Tu a tam na ni někdo zatroubil, na což odpovídala střídavě vzdušným polibkem nebo zdviženým prostředníčkem. V jednu chvíli Tylera napadlo, že určitě nastoupí do nějakého nablýskaného vozu a zmizí.

Vyprávěla mu, že přijeli z Floridy. Joshua kvůli ní opustil manželku. Chtěli přejet celou zemi od pobřeží k pobřeží. Ale podle mě to nezvládneme, nebo aspoň ne spolu. Neustále se rozhlížela, jako by se bála, že někdo poslouchá.

„Vlastně jsem věděla, že je to magor,“ šeptala, „ale bylo mi to jedno. Všichni jsme tak trochu magoři, ne? Všichni máme svoje démony.“

Potkali se na pláži. Zrovna přiletěla, ještě byla rozhozená časovým posunem a Joshua byl první, kdo ji oslovil. Zeptal se jí, jestli si s ním dá jointa, a ona řekla jo, proč ne.

„Připadal mi otravnej. Až moc hlučnej a sebevědomej, moc americkej. Ale jak jsme kouřili toho jointa, najednou to začalo vypadat samozřejmý a předurčený, jako by nám bylo souzený potkat se v tu chvíli tam na pláži. Tu první noc se mě Joshua vůbec nezkoušel dotknout, jenom jsme leželi, poslouchali vlny a bavili se o svých snech, o všem, co bysme chtěli dělat. Mluvila jsem o tom, že bych chtěla projet autem USA, Floridu, Kalifornii a všechno mezi tím, a on nakonec řekl na co čekáme? Jdeme na to, auto mám, můžeme vyrazit hned. Věděla jsem, že je to blbost, ale bylo mi to jedno, protože už bylo rozhodnuto, a za svítání jsme vyjeli. Joshua zavolal ženě, že už se nikdy nevrátí domů, a zamířili jsme na západ, prostě jen tak, s východem slunce v zádech. Bez jedinýho ohlídnutí.“

„Takže jsi vyrazila na cesty s úplně cizím člověkem?“

Lokla si piva.

„Vždyť říkám, že mě přitahujou blbci. Proč myslíš, že se tady bavím s tebou?“

Chraplavě se zasmála. Byla v tu chvíli tak žádoucí, že se v Tylerovi rozezněly všechny poplašné zvonky. Dělala si z něj legraci, tolik mu bylo jasné. Nevěřil ani jedinému slovu, které jí vypadlo z pusy. Ale přesto chtěl, aby tu s ním zůstala, ještě aspoň chviličku. Tahle prazvláštní dívka, která prozařuje temné hodiny pouhou svou přítomností.

Jedli cheetos, pili rockstar a zanedlouho vklouzla za přeplněný pult k Tylerovi, ačkoli to bylo přísně zakázané. Neměl jí dovolit, aby k němu chodila tak blízko, za pult nikdo nesměl, tam měli on a Yesenia svá tajemství, byla tu hotovost a klíče a nabitá osmatřicítka. Tohle se příčilo jeho pravidlům, jeho rozumu, ale nedalo se tomu bránit, neboť dívka stála za jeho zády a rukama mu česala vlasy, splétala je tak, že to tahalo za kořínky, a on seděl na židli dočista nehybně, což dělal vždycky, ale teď se ještě navíc téměř neodvažoval dýchat. Nastala nejkřehčí hodina dne a dívka řekla nesmíš se nikdy ostříhat, jasný? Nadlouho zavřel oči a myslel si je opilá a já jsem jediný, kdo je vzhůru, a když je zase otevřel, bylo skoro ráno, tma venku bledla a Tyler už neslyšel město ani auta na Avenue, neslyšel vůbec nic, dokud se ho dotýkaly její ruce. Mžoural na dlouhou řadu zelených dveří, mihotavé stíny a ručičku hodin, která pádila příliš rychle, brzy se ty dveře začnou otevírat, vyřítí se Mexičani a namačkají se na korbu obrovského pickupu, který je odveze do práce, a do prvního světla vyběhnou rozesmáté ukřičené děti a budou se honit, zatímco jejich mámy budou smažit palačinky na zčernalých plotnách a kouřit prvního ranního špeka. Psi vyrazí do uliček čurat na bezdomovce ve stanech, aby je probudili k životu, a brzy sem vpadne Yesenia s kávou a burritos k snídani, a to už tu ta holka nesmí být. To už musí Tyler být zase sám.

Slyšeli, že v jednom pokoji pláče dítě a nějaký muž tam zlostně nadává.

„Neber si to špatně,“ řekla dívka, „ale tenhle podnik je dost depresivní.“

„Můj podnik to není, já tady jenom pracuju.“

„Ale taky tady bydlíš, ne? Viděla jsem, že tu máš svůj pokoj.“

Tylerovi zahořela kůže studem. Jak se tohle stalo, že se jeho život scvrkl na pokoj v motelu… Vysvětlil, že bydlet přímo v motelu je jednodušší, vyhne se tak dopravní špičce, nemusí platit nájem. Třicet kroků, a je v práci.

Bylo směšné, že se obhajuje. Moc dobře věděl, že Old West Inn je poslední štace, předčasná smrt. Oddat se tak bezvýhradně noci, věcem, které se dějí ve tmě a zranitelnosti, se rovnalo kapitulaci. Viděl už všechno, co se vidět dá, a to mockrát, viděl upilované hlavně a nože a lidi, co si vzájemně skákali po hlavě, měl už ruce od krve, poruchy spánku, život na vlásku. Viděl muže vláčet ženy za vlasy, ženy kopat muže do rozkroku, viděl děti nosit dospělé strasti v drobných tvářičkách, hleděl z očí do očí žárlivosti, drogám šílenství, byl nazván prezidentem i vrahem i Ježíšem. Viděl zblízka smrt ve všech jejích podobách, smrt léhala na barevných motelových dekách, na chladných podlahách koupelen, srolovaná do koberce, viděl saniťáky, jak zvedali starou paní ze zakrvácené vany, její vlasy byly jako voda, když ji odnášeli, tělo měla zakryté přehozem, ale přesto byla smrt s ní. Ano, viděl vše, co se vidět dá, a stejně tu pořád zůstával, noc co noc, neboť mezi zdmi motelu přebývala i krása. Například ona, dívka s pírkem. Drobné mihotavé plamínky, jež k sobě lákají sny.

***

Za svítání se přesunula na prošoupané křeslo, které zdobilo roh recepce. Spala s rukou na očích, nohy jí visely přes opěrku a Tyler zahlédl modřinu na vnitřní straně stehna, jíž si předtím nevšiml. Dostal nutkání přikrýt ji svou bundou, ochránit ji před prvním světlem a novým dnem, který byl stále blíž.

Zvonek nad dveřmi cinkl a do vestibulu vstoupil muž. Byl to Joshua, její přítel, a rozespale se šklebil. Neměl na sobě tričko ani boty, jen džíny visící u boků a kolem krku kožený řemínek s nábojnicí. Chvíli stál, škrábal se na chlupaté hrudi a zmateně mžoural kolem sebe, jako by přesně nevěděl, kde je. Pak spatřil dívku, jak leží na žlutém křesle s výrazem spícího dítěte, zproštěného vší viny. Přes tvář mu přelétl stín, přejel očima od ní k Tylerovi a zpátky. Tyler dělal lhostejného, ale zmocňoval se ho neklid. Byl nikdo, ta holka s ním neměla nic společného, recepce je tu pro všechny ubytované a tahle směna už brzy skončí. Přesto pošilhával po baseballové pálce a po šuplíku, kde dřímala osmatřicítka.

Joshua se přikradl k dívce a sklonil se nad ni.

„Co to kurva vyvádíš? Tady přece nemůžeš spát!“

Zamručela něco, co Tyler nezaslechl. Muž s holou hrudí ji zvedl do náručí a otočil se k Tylerovi.

„Hele, kamaráde, doufám, že tadyhle dáma nebyla na obtíž.“ Znělo to zdvořile, téměř otcovsky. Tyler zavrtěl hlavou.

„Vůbec ne. Sotva jsem si jí všiml.“

Dívce visela hlava na Joshuovo rameno, odnášel si ji jako nevěstu o svatební noci. Bosá chodidla se jí houpala ve vzduchu, nedívala se na Tylera, ani jedinkrát na něj nepohlédla, ale on stále cítil sílu jejích prstů ve vlasech, rozbolavělou touhu v koříncích. Vzdalovali se podél řady zavřených dveří, dokud se neocitli u pokoje, který byl protentokrát jejich. Joshua ji postavil na zem, přidržoval ji za zátylek, zatímco druhou rukou hledal klíč, pak se dveře otevřely a Tyler viděl, jak byla dívka odvedena do přítmí. Znavený dům se strašlivě otřásl a byla pryč.

– 6 –

Ewa si opláchla krk a prsa studenou vodou, aby tak utišila neklid, který jí řádil pod kůží. Rudé plamínky a pot ji šimraly na zátylku a šmodrchaly vlasy do otravných chumáčků, nad nimiž neměla vládu. Taky se jí začínaly rozmazávat šminky, ulepené černé stíny pod očima dodávaly jejímu pohledu nepříčetnost. Nedalo se to nijak zakrýt. Neklid se jí šířil až do konečků prstů, a navíc už byla pryč příliš dlouho. Ostatním to bude divné. Kolegové u stolu si budou vyměňovat dlouhé pohledy a nenápadně šeptat, vůbec sem neměla chodit, neměla přijmout pozvání. Jenže Börje naléhal – to by nešlo, ulejvat se z tradice. Z každoročního srazu u jezera s koupáním a saunováním a klábosením o všem mezi nebem a zemí. Kromě práce, přirozeně. Tu pěkně necháme ve městě!

Ewa se chabě usmála na svůj odraz v zrcadle a usmívala se celou cestu zpět ke stolu, kde právě podávali další chod, někde četla, že pokud se člověk usmívá, dokáže oklamat tělo, aby doopravdy cítilo radost. Culila se, až to bolelo, a černý displej mobilu měla položený vedle talíře, kdyby náhodou Matildu napadlo zavolat.

Letní večer byl vskutku drtivě krásný, terasa s výhledem na jezero u Börjeho chaty vyzařovala klid a vydechovala páru do zvláštního svitu. Börje vždycky všechny hostil, vařil a nosil na stůl, ostatní nemuseli nic než sedět, kochat se, nechat si šťavnaté maso rozplývat na jazyku a mluvit o čemkoli, co nesouviselo s prací, to by se okamžitě ozvaly protesty z chaty, kde Börje vesele postával v oblaku výparů z plotny. Jezte pořádně! pokřikoval z trojúhelníkového okna. Neupejpejte se!

Ewa si ukrajovala malá sousta, snažila se udržovat nucený smích při životě. Seděla vedle Linney, mladé farmaceutické asistentky, která čekala první dítě. Už byla v pokročilém stadiu a Ewa nemohla odtrhnout oči od jejího nafouklého břicha, od její ruky, která spočívala na rostoucím novém životě, od zásnubního prstenu, který odrážel světlo, a přistihla se, že se přisunula blíže k ní, do tepla, jež se z nastávající matky linulo, tak blízko, jak to jen šlo, pozorovala ty střízlivé modré oči, zdravě zapálené tváře a ruku, jež neustále hladila a klidnila napjatou kůži. V té blízkosti nacházela Ewa bezpečí, v příslibu nového života se jí dýchalo o něco lépe.

Večer se odvíjel jako prodloužená pauza na kafe. Ewa se vyzbrojila zvědavostí. Otázky pro ni často byly štítem, za nějž se schovávala před ostatními. Čím víc se vyptávala, tím méně musela mluvit o sobě. Ostatní toho měli tolik na srdci. Börje a šéfka Helene hovořili jeden přes druhého o dětech, posilování, tajích pěstování hub a nějakém novém seriálu na Netflixu, o němž Ewa nikdy neslyšela. Byla tu i Börjeho nová přítelkyně, která nemluvila o ničem jiném než o Börjem. Jakmile odběhl do kuchyně, hned začala švitořit, jaké štěstí ji potkalo. Od chvíle, kdy mi Börje vstoupil do života, jsem si nemusela ani opéct topinku, prohlásila a začervenala se až po ušní lalůčky.

Ewa tam seděla s bolavým úsměvem, v koutku oka Linneino velké břicho, a toužila být doma, v chladivém tichu svého bytu, na stoličce u klavíru, kde nemusela zachovávat dekorum.

„Jak se má Matilda?“ chtěl zničehonic vědět Börje. „Co pořád dělá?“

Ewa cítila, jak se veškerá pozornost upnula na ni. Několik palčivých vteřin zvědavého ticha. Dotkla se mobilního telefonu, pohlédla na třpytivé jezero, pomyslela si, jak je asi hluboké, a přitom hledala slova.

„Matilda cestuje. Autem po USA.“

„No páni,“ řekl Börje, „a proč jsi nejela s ní?“

„Pche, to není nic pro mě… ale jsem na ni hrozně pyšná. Když má nějaký sen, tak si za ním jde. Nevím, po kom má tu odvahu. Ale jsem ráda, že se nebojí do toho jít po hlavě, nenechá se ničím odradit.“

Hlas jí přeskočil, což jen dodalo jejím slovům přesvědčivost. Cítila jejich úsměvy. Linneino blízké teplo. Börje měl v očích cosi toužebného. Ach, být tak opět mladý! Šéfka Helene se naklonila nad stůl a vzala Ewu za ruku.

„Jasně že jsi pyšná,“ řekla. „Matilda je hvězda, vždycky jsem to říkala. Ta holka to dotáhne daleko.“

Ostatní přizvukovali, jejich komplimenty ji pálily na kůži. Většina z nich slyšela Matildu zpívat, vídali její taneční či divadelní čísla v Ewině obýváku nebo na firemních večírcích, kdykoli se naskytla příležitost. Ta dívka měla bezesporu nadání, opravdový talent. Ewa má štěstí, Ewa odvedla úžasnou práci. Jestli má někdo být pyšný, tak ona.

A tím to skončilo. Víc říkat nemusela. Byla dobrá máma, takže obstála. Pozornost všech se rychle stočila někam jinam. K dezertu, který sestával ze slaných lanýžových pralinek a zmrzliny z kozího mléka. K Börjemu, který vnucoval španělská vína a zapaloval svíčku za svíčkou, ačkoli nebe svítilo tak zoufale, že to nebylo potřeba. K Linnee, která se neustále omlouvala a chodila čurat.

Možná to všechno způsobil Linnein stav. Nebo ta prolhanost. Velkolepá večeře. Najednou zkrátka Ewa nemohla polknout. Kvalitní čokoláda se jí lepila na patro, snažila se zapojit svaly, ale hrtan nechtěl spolupracovat. Všechno se zaseklo. Chybělo nebezpečně málo k tomu, aby jí zaskočilo v krku. Zmocnil se jí houpavý mdlobný pocit, jako když přecházela most Parkbron nebo stála ve výtahu. Mezi prsy jí vyrazil pot a stékal jako černé stíny na světlou látku blůzy. Odložila lžíci, znamenité lanýžové pralinky zůstaly ležet na talíři. Ostatní se něčemu hlasitě smáli, byl to smích, jaký se rozléhá ozvěnou nad lesy a jezery a patří pouze k létu. Ewa vstala, omluvila se a na vratkých nohou zamířila ke dveřím chaty, ale v poslední chvíli uhnula, protože dovnitř nemohla, v chatě byly Börjeho děti a teď ji nikdo nesměl vidět. Její bledé zoufalství a propadající se půdu pod nohama. Dusící se plíce a splašené srdce v hrudi. Odpotácela se k okraji lesa. Hustě propletené suknice smrků a konejšivých borovic na ni mávaly, ve vlhkých cárech mlhy se mohla schovat. Cítila, jak jí do bot prosakuje vlhkost, cítila, jak ji smrky škrábou na rukou a ve vlasech. Opřela se zády o borovici, zvedla oči k nebeské bělobě. K barvě hrůzy a bolesti. Všeho zlého, co není vidět. Zavřela oči a poslouchala tlumený dech lesa, číhavé mlčení zvířat. Neumře, tady a teď ne. Ale mohla by se vymluvit na migrénu, na oslepující mžitky před očima, náhlou nevolnost. Omluví se a zavolá si taxík, jako už tolikrát. Ačkoli původně tu měli všichni přespat, dát si snídani a koupat se ještě celý další den, jenž měl být slunný a příjemný. Börje už jim ustlal v dřevěné chatce pro hosty. Ale nešlo to, Ewa měla vědět předem, že to nepůjde. Stálo ji příliš mnoho sil zachovávat tvář, hrát klidnou a pyšnou. Klid patrně nezakusila nikdy v životě. Odplivla si do mechu, oprášila si plátěné kalhoty a pomalu se vrátila k ostatním. S mobilem v ruce, kdyby se náhodou někdo ptal, kam se poděla. Pardon, řekla by bez sebemenšího záchvěvu v hlase. Musela jsem to vzít. Volala Matilda.

Přestože neslyšela dceřin hlas už dlouho, dny, týdny, celou věčnost.

– 7 –

Horké slunné hodiny Tyler prospal, a když se vzbudil, stála nad ním Yesenia. Na nočním stolku ležel hubený svazek bankovek a prozrazoval, že je pátek. Výše platu se měnila podle její nálady, ale Tyler se nikdy neodvažoval bankovky počítat, dokud se dívala. Šel do koupelny a Yesenia vešla za ním, stoupla si k zrcadlu a prohlížela si svůj obličej, zatímco čural. Štípla se do tváří, vytrhala si pinzetou chloupky z brady a obočí, napnula si povolenou kůži zepředu dozadu a zhluboka vzdychla. Tyler vešel do sprchy, zatáhl závěs a zmizel pod proudy vody. Snažil se nevnímat neposedný stín za závěsem.

„Poslední dobou mizí pivo z ledničky,“ řekla. „Jsi nějakej štědrej, mi hijo. Až moc štědrej na můj vkus.“

Tyler si mydlil podpaží. Skrz crčící vodu slyšel zaobalenou hrozbu. Yesenia nikdy neříkala nic na rovinu, ani nemusela, za ta léta už Tyler znal její citlivá místa, mladé dívky v ní vzbuzovaly podezření, nemohla jim přijít na jméno.

„Víš, že jsme si domluvili, že se nebudeš vybavovat s hostama,“ řekla. „Budeš od nich dávat pracky pryč. Máš tady práci, mi hijo. Neplatím tě za to, aby sis tu hrál na barmana.“

Tyler zvedl obličej proti proudu vody, aby ji vytěsnil. Yesenia však za závěsem brzy ztratila trpělivost a strčila hlavu do páry.

„Posloucháš mě? Tohle není žádná hra, to je byznys, tenhle motel je moje děťátko, jak víš, a s mým děťátkem si nebude nikdo zahrávat, dokonce ani ty ne!“

Tyler nic neříkal, ani se nepokoušel zakrýt, věděl, že to nemá cenu, nechal po sobě stékat vodu i její slova, a když vyšel ven, stála tam Yesenia s připraveným ručníkem a utírala ho a drhla, jako by byl dítě, které to samo neumí, mezi půlkami i na nejintimnějších místech, a přitom si prohlížela jeho obličej a říkala víš, že tady platí moje pravidla, a znáš je. Jedinej přešlap, a končíš tady. Letíš zpátky na ulici.

Yesenia hodila ručník na zem a obnažila ho, jako už mnohokrát předtím. Změřila si jeho hubnoucí tělo odsuzujícím pohledem.

„Vypadáš tak bídně, až by jeden řekl, že ti nedávám najíst,“ prohlásila.