Přeložila Jana Vlčková

OLIVIA STRAUSS IS RUNNING OUT OF TIME

Text copyright © 2024 by Angela Brown

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2024

ISBN 978-80-249-5596-4

Obsah

SMRT

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

ŽIVOT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

ŽIVOT PO ŽIVOTĚ

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM

ČTYŘICET OSM

ČTYŘICET DEVĚT

PADESÁT

PADESÁT JEDNA

PADESÁT DVA

PADESÁT TŘI

PADESÁT ČTYŘI

NAROZENÍ

PADESÁT PĚT

PADESÁT ŠEST

PADESÁT SEDM

PADESÁT OSM

PADESÁT DEVĚT

ŠEDESÁT

ŠEDESÁT JEDNA

ŠEDESÁT DVA

ŠEDESÁT TŘI

PODĚKOVÁNÍ

Pro Hadley, která mě inspirovala,
abych s tím konečně začala,

a pro Augusta, který mě inspiroval,
abych to konečně dokončila.

Toto jsou dny, které vás musí potkat…

Walt Whitman, „Píseň otevřené cesty“

Nastane čas, nastane čas…

T. S. Eliot, „Píseň lásky J. Alfreda Prufrocka“

Problém je, že to nikdo neví. Nebo že to ví každý. Ale ne kdy, jak nebo kdo. Možná zítra. Nebo příští rok. Nebo za sto let. Nebo nikdy! No, nikdy neříkej nikdy. Jednou jo. Ale někdy mi to tak připadá. Vám ne? Nikdy. Nikdy já. Nikdy ty. Nikdy my. Ne teď. Pořád máme čas. Čas to odložit. Zkusit to znovu. Odejít z práce. Udělat si výlet. Dopřát si víc sexu. Spát. Bože, spát! Něco si koupit. Něco si dopřát. Obout si pěkné boty. Zříct se cigaret. Cože? No dobře. Fakticky přestat kouřit. Omluvit se. Společně zajít na kafe. Někomu vyrazit dech. Vyznat mu lásku. Políbit na dobrou noc. Šeptem mu popřát dobré ráno. Pořád je čas. Čas přehodnotit život. Čas vykašlat se na blbosti. Čas žít. Čas se změnit. Čas se vyvíjet. Čas skončit. Čas to zkusit.

Čas.

V tom je ten problém. Nikdy ho není dost.

Dochází nám.

SMRT

JEDNA

V předvečer svých devětatřicátých narozenin, kdy celá tahle patálie začala, jsem žila v přesvědčení, že mi zbývají desítky let života (důraz na množné číslo). Stárla jsem, to ano, ale pořád jsem se považovala za mladou. Teda ne za mladou. Ale stále jsem byla v životní fázi, kdy jsem mohla nosit trička bez rukávů (někdy) anebo si vyrazit ven bez make-upu (sluneční brýle nutností!), aniž bych si vykoledovala povytažené obočí. Ani jsem nebyla na mamografu. Nejsem žádný filozof, ale pokud jsou vaše prsa tak mladá, že se odmítají nechat rozdrtit obřím zobrazovacím přístrojem, tak to už něco znamená.

Ještě té noci, kdy se konal Suzannin večírek, mi smrt připadala jako abstrakce. Jako jeden z těch smutných příběhů ve zprávách, o kterých si myslíte, že se dějí jen na vzdálených místech. Skutečných, ale zase ne tolik. Alespoň pro vás. Usoudila jsem, že smrt dříve či později čeká každého, což je přijatelné – dokonce logické –, ale mě se bude týkat v tak daleké budoucnosti, že nemá smysl se jí nějak vážně zabývat. Bylo to jako platit daně.

Anebo tomu tak bylo, dokud si ta složka z tvrdého papíru (k čertu s ní!) nenašla cestu do mých rukou. Samozřejmě, jakmile jsem jednou uviděla informace uvnitř, už se nedaly nevidět a přinutily mě uznat, že zákony přírody platí i pro mě a že můj čas, vyměřený na této planetě, skutečně nevyhnutelně skončí. Ať už v dobrém, či ve zlém, díky té absurdní složce jsem přesně věděla kdy.

Nechci, abyste mě špatně pochopili. Nejsem nemocná. Neočekávám, že se na mou počest začnou pořádat nějaké charitativní pochody nebo sbírky. Když jsem toho večera u Suzanne sfoukávala jedinou růžovou svíčku na svém dortíku, byla jsem po všech stránkách zdravá. Nekouřila jsem (tedy ne pravidelně). Nepila jsem (definujte „pravidelně“). Všechny mé důležité lékařské zkratky (BMI, BP) byly tak akorát.

Navíc jsem nikdy nedělala blbiny, jako že bych si nezapínala bezpečnostní pás. Dobře, přiznávám, že jsem necvičila tolik, jak bych měla (překlad: nikdy), a za ty roky jsem až moc pobývala na sluníčku (takže rozhodně netrpím nedostatkem vitaminu D!). Aby bylo jasno: ne, články o parabenech jsem nebrala vážně. Nejsem mimoň. Jenom jsem se nechtěla mýt kokosem a kešu. Chci tím říct – fakticky se dá udělat šampon ze směsi oříšků? Já vám nevím. Možná je to mnou.

Za všechno může Marian, moje nejlepší kámoška. Seznámily jsme se asi před bilionem let v prváku na newyorské univerzitě na večeru poezie. Byly jsme prakticky děcka, kterým někdo předal klíče od pokoje na koleji. Marian seděla při předčítání vedle mě. Měla na sobě tričko s obrázkem kapely, na kterou jsem nebyla dost cool, abych o ní věděla, a na krku šňůry starých korálků, díky nimž vypadala bohémsky, zatímco někdo jako já by s nimi působil jako klaun. Než jsme spolu prohodily jediné slovo, věděla jsem, že patří k těm vzácným lidem, kteří se cool už narodili a kteří cool navždy zůstanou. Marian nebyla typem člověka, který by si někdy koupil minivan. Nikdy nevlastnila domácí přístroj, který by se dal označit za „praktický“. Někteří lidé jsou už zkrátka takoví.

„Chceš odsud vypadnout?“ zašeptala a útržky poezie kolem nás poletovaly jako můry. Nemohla jsem uvěřit, že se mnou mluví. „Znám bar na Druhé avenue, kde se nekontrolujou občanky.“

Uvědomuju si, že to zní nepravděpodobně, ale myslím, že jsem už ten první večer věděla, že navždycky zůstaneme přítelkyněmi.

Pár týdnů po večeru poezie jsme potkaly Andrewa, spolužáka, který se nakonec stal mým klukem a později manželem. Byly jsme v putyce, kde se čepuje ležák Pabst Blue Ribbon. Tenkrát to byla čistě nóbl záležitost. Nedokázala jsem sebrat odvahu a navázat s Andrewem hovor. Marian mě přiměla vypít půllitr piva, pak mě popadla za ruku, protáhla davem a donutila mě, abych se mu představila. Andrew se jen smál a vrtěl hlavou, pak nám nabídl pivo. Chvíli jsme spolu jen tak klábosili, jak bývá v hospodě zvykem, a vzápětí jsme zjistili, že jsme se všichni zapsali do stejného programu tvůrčího psaní. Andrew nám podal další pivo v plechu ze svých zásob na stole. Od té doby z nás byla nerozlučná trojka.

Ale to odbočuju. Asi bych vám chtěla především říct, že jedna část mé osobnosti kdysi věřila, že jsem nepřemožitelná, že každý, koho miluju, tady bude věčně. Ale kdo si to do jisté míry nemyslí, že? Nespáchala jsem smrtelný hřích. Provinila jsem se jenom tím, že jsem člověk: člověk, který může zemřít, a jak se ukázalo, skutečně zemře.

A je to. Řekla jsem to.

Jde o to, že způsobů, jak odejít z tohoto světa, je mnoho. Jsou tu odchody samozřejmé, jako jsou nemoci, zpackané operace a autonehody. Ale jsou tu i smrťáky, které zase tak samozřejmé nejsou. Třeba když někdo zakopne o koš na prádlo, zřítí se ze schodů a špatně přistane. Anebo se řízne o papír a chytí smrtící infekci. Popřípadě ho na pláži probodne letící slunečník. V jednu chvíli na sebe plácáte opalovací krém s vysokým ochranným faktorem a vzápětí – au revoir! Když se nad tím zamyslíte, začnete si uvědomovat, že prakticky všechno v našem životě je potenciální hrozba.

A právě tím tenhle příběh asi opravdu začíná. Aby bylo jasno – umřít by zase takový problém nebyl. Můj problém, jak se ukázalo, bylo jak.

dvě

Začalo to seznamem.

Seznamy sepisuju celý svůj dospělý život. Vyvolávají ve mně pocit, že mám vše pod kontrolou. Jako bych mohla hravě zvládnout jakoukoliv pozemskou pohromu, pokud se mi řešení podaří vtěsnat do odpovídajícího počtu odrážek. Během let jsem sestavila nesčetně nákupních seznamů i jídelníčků, seznamy důležitých termínů (s úmyslem skutečně je dodržet), seznamy večerů, kdy můžu randit a kdy naopak musím zůstat doma, a seznamy knih, které si budu číst po večerech vyhrazených jenom mně (cha!).

Počáteční nadšení pochopitelně časem odeznělo (a „udělám to“ se rychle změnilo na „eh, mohla bych to udělat, pokud v televizi nepoběží nic dobrého“), a tak jsem od sepisování všeho možného postupně upustila. Přesto se cyklus opakoval. Když se mi v životě něco zdálo nedosažitelné, byla velká šance, že zase vezmu do ruky papír a pero. Kdybyste ještě před pár měsíci nakoukli do mé kabelky nebo zásuvek u stolu, našli byste všude zmačkané seznamy.

Ale jeden seznam jsem nikdy nezničila: svůj každoroční narozeninový seznam, který jsem si napsala do malého růžového notýsku a uložila do nočního stolku. S touhle tradicí jsem začala krátce po dvacítce. Od té doby jsem rok co rok v předvečer svých narozenin vytáhla tenhle sešitek a připsala do něj seznam všech věcí, které, jak jsem doufala, v příštím roce zlepším na sobě i svém životě. Nový rok. Nová stránka. Chápete, jak to myslím. Nadpis vždy odpovídal mému nastávajícímu věku, například: „Rok dvacet sedm“ – a pak jsem ta slova podtrhla tenkou ostrou linkou.

Je zvláštní mít tak osobní záznam a udržovat si schopnost ohlížet se v životě a svírat v ruce konkrétní připomínky toho, jak mi kdysi tolik nepodstatných věcí připadalo jako životní nutnost. Například životní cíl pro rok dvacet dva: „Dej si panáka v každém baru na Manhattanu!“ (Což je nemožné, když uvážíte, kolik barů každoročně vzniká a zaniká. Ale určitě jsem to zkusila.) A pro rok dvacet tři: „Udělej něco zásadního se svými vlasy! (Blond? Růžová? Všechno, jen ne hnědá!)“ Jednoznačně pozoruhodný okamžik mé existence.

Ale jak léta ubíhala, objevily se na seznamech nové, významnější trendy. Zaprvé se seznamy začaly prodlužovat (asi špatné znamení) a zadruhé jsem si začala každý rok zapisovat stejné položky (rozhodně špatné znamení). Při zpětném pohledu mě napadá, že jsem si možná měla vést samostatný zápisník, kam bych zaznamenávala všechny své výmluvy. Přesto jsem si s nesplněnými položkami nikdy moc hlavu nelámala. Pokud mě někdy zamrzely, stačilo zalistovat prázdnými stránkami, které mě čekaly. Byly jako úhledné drobné obdélníkové připomínky mnoha východů a západů slunce, které se stále vznášely nad mým osobním obzorem. Připomínky nekonečného času, který se přede mnou rozpínal, a já snila, lelkovala a popisovala, jak by měl vypadat můj život, místo abych ho skutečně žila.

Bráno kolem a kolem, tak nějak jsem na tom byla i minulý rok. Tehdy se celé tohle fiasko dalo do pohybu – všechno s tou složkou a Marian s tou směšnou party a plameňáky (ano, těmi tropickými ptáky, ale k tomu se dostanu). Začalo to jednoho červnového večera. Seděla jsem na kraji postele, pořád jsem na sobě měla věci do práce a zbývaly mi jen minuty, než budu muset znovu vyběhnout ze dveří. Pořád jsem spěchala. Ať už šlo o jakýkoliv úkol, vždycky jsem měla pocit, že mě tíží nějaký jiný problém, kterému bych se měla v tu chvíli věnovat víc. Každopádně tehdy jsem vytáhla svůj starý dobrý růžový zápisník, nalistovala novou stránku a řekla si, že mám celé dvě minuty na to, abych si poznamenala cíle pro nadcházející rok. Důmyslné, já vím.

Nauč se vařit (nejen sbírat recepty z časopisů). Cvič (připomínka: cvičit znamená se zpotit). Přestaň s kouřením na verandě (Myslím to vážně. Kolik ti je?). Nikam nepospíchej. Nenadávej (Tommy tě slyší!). Přestaň otálet. Odejdi z práce. Začni znovu psát. Dej opravit stůl, abys mohla jíst jako dospělý člověk. Každý večer si před spaním přečti novou báseň. Častěji choď s Andrewem do společnosti. Víc si hraj s Tommym. Pořádně se o sebe starej. Vyžehli si oblečení (nejenom zepředu, stejně to všichni poznají). Odjeď na opravdovou rodinnou dovolenou (viz: „maličké papírové slunečníky v koktejlech“). Ukliď dům (to znamená: přestaň žít v obří herničce). Víc se směj. Zahrada? Vyzkoušej některá z dechových cvičení.

Jako každý rok jsem zapomněla zvážit, jak chci tahle předsevzetí splnit. Místo toho jsem zírala na stránku a přesvědčovala se, že přijdu na to, jak každou položku zdárně odškrtnout, i když jsem to v minulosti nikdy neudělala. Jenže právě tuhle součást narozenin jsem začala chápat teprve nedávno. Narozeniny nejsou o dárcích a stuhách. Nejsou o večírcích nebo fotkách nebo drobných pastelových svíčkách na dortu. Jsou o tom, že prožíváme krátký pocit očekávání. Pro tento den jsme schopni zavřít dveře za našimi chybami a držet se falešné naděje, že k dalšímu roku budeme přistupovat moudřeji. Něco si přejeme. Sfoukneme svíčky a říkáme si, že tenhle rok bude patřit nám.

Když jsem přestala zírat na seznam, zasunula jsem notýsek zpátky do nočního stolku. Hodila jsem na sebe džíny a nejmíň zmačkanou košili, kterou jsem našla, své dlouhé myší vlasy stáhla do rozcuchaného drdolu a nasadila si želvovinové brýle. Co na to říct? Byl to můj typický vzhled: rozvrkočená a šik. Vyběhla jsem na chodbu. V polovině cesty ke schodům se mi do bosého chodidla zabodla zbloudilá kostička z Tommyho lega.

„Kůůůrvááá!“ zaječela jsem dost hlasitě, aby mě slyšela celá čtvrť.

„Slyšeli jsme to!“ křikl Andrew zdola.

„Máma musí dát penízky do kasičky na nadávky!“ zapištěl Tommy.

„Omlouvám se!“ kála jsem se a vytáhla kus červeného plastu, který se mi zaryl do kůže. Noha mě bolela, takže jsem vztekle mrskla legem zpátky na podlahu. Snažila jsem se ignorovat fakt, že jsem během pouhých několika vteřin porušila jedno ze svých narozeninových předsevzetí. Dobře. Technicky vzato hned dvě.

Zítra, říkala jsem si. Seznam startuje až zítra. Řítila jsem se do přízemí a přeskočila hromadu autíček na hraní. Kurva drát, jenom ne dneska!

Koneckonců už mám zpoždění. Jako vždycky.

⁓

„Mami! Podívej! Táta je poník!“

Zabrzdila jsem pod schody, v noze mi cukalo a strategicky jsem manévrovala přes překážkovou dráhu plnou hraček, zmuchlaného prádla a polštářů z gauče, které moji miláčkové rozházeli po podlaze. Tommy, s obličejem skrytým pod maskou superhrdiny, projížděl obývacím pokojem na Andrewových zádech. Přimhouřila jsem oči a podívala se blíž na Tommyho kostým. „Ty máš místo pláštěnky moje šaty do práce?“

Malý vykulil oči, až byly velké jako talíře, a kopl otce do boků. „Hyjé!“ zařval. „Zloduch po nás jde!“

„Ahoj, miláčku.“ Andrew cválal po podlaze z tvrdého dřeva. „Jestli si takhle budeme hrát ještě dlouho, možná mi budeš muset připravit ledovou koupel.“

„To zní, jako by jeden z nás stárnul.“ Obrátila jsem tašku a vysypala z ní spoustu Tommyho hraček a svačinek na jednu obrovskou uspokojující hromadu. Zamžikala jsem. „Máš štěstí, že to nejsem já.“ Sáhla jsem do ledničky pro talíř s chuťovkami, které se mi podařilo narychlo připravit.

„Sluší ti to,“ zahalekal Andrew, když se zvedal z podlahy. „Nová košile?“

„No, ehm.“ Vždycky když mi někdo složil kompliment, chovala jsem se jako neohrabaný puberťák. Odloupla jsem si z blůzy trochu vysušené modelíny. „Ne tak docela.“

Andrew se uculil a předstíral, že nevidí, jak jsem cvrnkla modelínu z nehtu kamsi do pokoje. „Mimochodem, volali z ordinace doktora Whitea. Týkalo se to odběru krve.“ Andrew si protáhl záda a upravil si oblíbené tričko prožrané od molů. Navzdory vráskám, které se mu vytvořily kolem očí, si stále zachovával stejné chlapecké kouzlo, které mě k němu táhlo už na vysoké škole. „Alespoň myslím.“

„Upíři!“ vykřikl Tommy.

„Je mi líto, mrně.“ Hodila jsem mu kousek křupavého chleba. „Žádní upíři.“ Otočila jsem se k Andrewovi. „Zvou mě na každoroční dámskou návštěvu.“ Tak jsem říkala pravidelné prohlídce na gynekologii. Kdykoliv došlo na moje tělo, byla jsem stále víceméně rozpačitá teenagerka. „Asi mi chtěli sdělit výsledky testů.“ Obrátila jsem pozornost k Tommymu. „Hej, kámo!“ Vzduchem prolétla zlotřilá hračka. „Sundej ze sebe moje šaty a hoď je zpátky do koše na prádlo, ano?“

„Nemůžu,“ prohlásil Tommy prostě a jednoduše.

„Proč?“ Prohrabávala jsem zásuvky, abych našla igelitový obal.

„Protože jsem superhrdina a vesmírný kovboj,“ vysvětlil mi věcně.

Zápasila jsem s kusem plastu, abych ho uhladila a vyrovnala. „Dobře. Jak dlouho ještě plánuješ být vesmírným kovbojem a superhrdinou?“

„Alespoň do zítřejšího rána,“ oznámil. „Možná déle.“

Překročila jsem obří balík se zdravými svačinkami, který jsem si nedávno vyzvedla v místním velkoobchodě, a ještě jsem ho neuklidila. „Fajn.“ Zabalila jsem talíř a zadkem zabouchla ledničku. „Máš čas do snídaně.“

Tommy si zvedl masku na hlavu a jemné blond vlasy mu trčely nahoru jako hroty. „Mami, kam jdeš? Dneska máme pizzu. Vždycky jsi ráda, když máme k večeři pizzu.“ Hotové jídlo, doručené v krabici až pod nos. Co na to říct? „Už jsem pro nás prostřel.“ Ukázal na tři podložky vyrobené z navzájem propletených pruhů barevného papíru. Vyměnili jsme si s Andrewem pohled. „Taky jsem natrhal kytky,“ pokračoval Tommy a ukázal na sklenici plnou zvadlých pampelišek.

Kousla jsem se do rtu. Zuby mi klouzaly po balzámu, mém osvědčeném kosmetickém produktu. „Jde o to, že ten stůl je pořád pěkně rozbitý.“ Kývla jsem směrem k dřevěné noze obalené bublinkovou folií a stažené lepicí páskou. Noha se začala viklat už před několika týdny, když jsem na stůl naskládala tucet krabic s velkými sklenicemi na uskladňování potravin. Zdálo se, že stejně jako já i náš stůl sotva unese tíhu našeho života. „Ale prostřel jsi nádherně,“ pochválila jsem synátora. Otočila jsem se k Andrewovi. Napravíme to příští víkend, naznačila jsem mu němě, i když tuším, že jsme oba věděli, že ten kus dřeva zůstane rozbitý celé týdny. Nejspíš měsíce.

Tommy mi ovinul ruce kolem stehna. „Proč musíš jít?“

Pocuchala jsem mu vlasy. „Protože sousedky pořádají večírek pro maminky…“

„Večírek!“ vypískl Tommy. „Ve všední den?“

Nikdy jindy jsme se sejít nedokázaly. Víkendy byly příliš nabité pochůzkami a domácími pracemi, jak jsme se všechny pilně připravovaly na nový týden.

„Bude dort?“ zeptal se Tommy.

Sakra. Na to jsem nepomyslela. „Radši by být neměl,“ zamumlala jsem.

„Chci jít s tebou!“ škemral.

„Věř mi, nechceš.“ Povzbudivě jsem ho stiskla. „Nikdo nechce.“

Andrew kroužil boky, jako by měl na sobě neviditelnou obruč hula hoop a pak mě políbil. „Maminka si musí v kuchyni paní Johnsonové koupit krém na nohy.“

Tommy svraštil obličej. „Proč by si maminka kupovala krém na nohy v kuchyni?“ Pak se divoce rozesmál, jako by nákup kosmetických výrobků rozestavěných vedle misky s banány byla ta nejsměšnější věc, jakou kdy slyšel. „Každý přece ví, že krémy se kupují v obchodě.“

Tommy měl sice pravdu, ale naše sousedky by s ním nesouhlasily. Každých pár měsíců se ženy z Ferndale Lane shromáždily kolem jednoho z kuchyňských ostrůvků a rozjímaly nad kosmetickými výrobky, které žádná z nich nechtěla, ale všechny byly nuceny si je koupit. Dozvěděla jsem se, že tyhle akce jsou způsob, jakým se ženy z předměstí vypořádávají s krizemi středního věku. Místo aby si oholily hlavy nebo investovaly do nepraktických šatníků jako normální lidé, vrhly se do pyramidových obchodů a pak se chovaly, jako by prodávání rtěnek vyrovnaných vedle talířů s nakrájenou syrovou zeleninou byla jejich životní vášeň. Byl to problém.

„Proč tam musíš jít?“ zeptal se Tommy.

„Protože když nepůjdu,“ poučila jsem ho, „tak všechny sousedky stráví celou noc přemýšlením o tom, proč jsem nepřišla. A budou mě pomlouvat za zády.“

Tommy vyhodil nad hlavu gumový míček. „Co znamená pomlouvat za zády?“

Nemohla jsem si pomoct a znovu jsem ho stiskla. Strašně jsem ho milovala, i jeho nevinnost.

„Znamená to mluvit o někom špatně, když tu zrovna není, aby se mohl bránit.“

„Ale o kamarádech se špatně mluvit nemá,“ namítl.

„Já vím, kámo.“ Vzala jsem ho za bradu a políbila. „Dospělí jsou hrozní. Slib mi, že navždycky zůstaneš mladý.“

„Ne!“ zařval. „Vesmírní kovbojové a superhrdinové nic neslibují!“

„Fajn.“ Sáhla jsem do kabelky a hodila pár mincí do kasičky na nadávky – přerostlé zavařovací sklenice stojící na pracovním pultu – a rychle jsem se probírala neotevřenou poštou. Účet. Blbost. Další účet. Další blbost. Zastavila jsem se u tenké obálky. Časopis Metrics Literary Magazine, New York, NY. Roztrhla jsem ji. Vážená paní Straussová, děkuji za váš příspěvek. Bohužel…

Příspěvky do literárních časopisů jsem posílala už léta. Vlastně celá desetiletí. Redaktoři těch lepších se naučili zdvořile odmítat mou práci prostřednictvím mailů, takže moje pošlapané sny existovaly jen v síti virtuálních světů. Ale ty malé časopisy, které mimo akademickou obec nikdo neznal, mi zhmotněné neúspěchy stále posílaly poštou. Já nevím. Možná to byla součást poetické zkušenosti, že jsem čas od času musela pocítit jejich váhu.

Zmačkala jsem papír dřív, než si ho stačil prohlédnout někdo jiný. „No nic,“ řekla jsem Tommymu, zatímco jsem se prohrabávala hromadou plastových figurek, abych našla svoje boty – pár neutrálních balerínek, které jsem nosila tak dlouho, že jsem si ani nebyla jistá, jestli jsou ještě v módě. „Jenom mi slibte, že nebudete hrát vybíjenou v obýváku, zatímco budu pryč.“

„Nebudeme,“ oznámili mi sborově a já okamžitě věděla, že budou.

Zavrtěla jsem hlavou, poslala jim vzdušné polibky a stiskla kliku. Koutkem oka jsem zahlédla, jak Tommy vší silou hodil míč na Andrewa. Zavřela jsem za sebou dveře právě včas, abych zaslechla, jak se něco tříští. Neotočila jsem se.

Koneckonců některé věci je lepší nevědět.

tři

„Kristepane! Díky bohu, že jsi tady.“ Suzanniny dveře se
rozletěly dřív, než jsem stačila zaklepat. Pod paží měla zastrčenou lahev vína jako fotbalový míč. „Vikki mluví o Peterovi. Zase.“

Slyšela jsem, jak se přes širokou verandu zevnitř line kakofonie ženských hlasů. Přirozeně jsem dorazila jako poslední. „Taky přivítání.“

Suzanne obrátila oči v sloup tak důkladně, až jsem se bála, že už se jí nikdy nesrovnají. „Možná bychom jí měly konečně říct, že všechny víme, že její syn je gay,“ poznamenala spíš pro sebe než pro mě. „Mučí mě sledovat, jak se v tom plácá.“ Suzanne ráda předstírá, že vede oboustranný rozhovor, přestože ve skutečnosti mluví hlavně sama pro sebe. Celý její život je jeden nekonečný monolog. „Ona to ví, že? Chci říct, jak by nemohla?“ Odmlčela se a vážila slova jako drahé zboží. „Radši už mlč,“ ucedila, přestože jsme obě věděly, že jsem neřekla ani slovo. „Já Petera zbožňuju.“ Uhladila si elegantní košilovou halenku. „Však víš, jak to myslím.“ Stála jsem tam s talířem v rukách. Suzanne se na mě podívala a přikývla na souhlas. „Fajn. Máš pravdu. O Peterovi si můžeme promluvit později. Ještě je tu jedna věc, než půjdeš dovnitř…“ Uculila se. „Všechno nejlepší, Liv.“

To jsem vám zapomněla říct. Tu ironii. Všichni mi říkají Liv. V angličtině to znamená žít. Žít! A přesto…

„Aha. Jasně. Díky,“ hlesla jsem a pokusila jsem se uhladit si košili. Nemělo to smysl. „Ale o den ses předběhla.“

„No, říkala jsem si, že budeš mít nabitý víkend. Navíc příští týden bude vyložená noční můra.“

Měla pravdu. Poslední týden školního roku znamenal, že diáře všech rodičů byly plné šílených večírku a pikniků, venkovních aktivit a horečných telefonátů, během nichž zoufalí rodiče prosili učitele, aby dali jejich hloupoučkým dětem lepší známky. Něco o tom vím. Jsem učitelka na Blakely. Jedné z těch luxusních soukromých škol se železnými branami a břečťanem, který roste všude kolem.

„O nic nejde,“ mávla jsem rukou. „Devětatřicet nejsou kulatiny. Pro tenhle věk se ani netisknou speciální přáníčka.“

„Není to pro tebe milník? Pffft. Samozřejmě že je.“

Za mými zády se začaly probouzet k životu ostřikovače. Zřetelné cvak cvak cvak doprovázela jemná vůně vody a trávy. „Možná příští rok, až budu oficiálně čtyřicátnice.“

Suzanne znovu obrátila oči v sloup. To byl její typický výraz: zakloněná hlava, oči ztracené kdesi uvnitř lebky. Když se její duhovky opět objevily jako obrázky v hracím automatu, zvedla volnou ruku a zamávala. „To máme ale nádherný večer!“ zvolala, čímž mě zaskočila. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví na někoho za mnou.

Otočila jsem se a uviděla jednu z našich sousedek, Annie, postarší ženu, která milovala své hortenzie víc než sebe a vyrazila na procházku se psem Jackem. Ze zdvořilosti jsem Annie zamávala. Z Jacka jsem nadšená nebyla. Upřímně řečeno, měla jsem ho plné zuby. O půlnoci štěkal a kadil na chodníky.

„Ten pes mi pije krev,“ zašeptala Suzanne, jako by mi četla myšlenky. „Kdykoliv vyjdu z domu, slyším ho ňafat.“ Tohle je další charakteristická věc v naší čtvrti. Některé sousedky po ní pravidelně korzují a drží se svých procházek jako náboženští fanatikové své víry. Pořád jsem si nebyla jistá, jestli je jejich cílem někam dojít, anebo naopak od něčeho utéct. „Minulý týden nám nasral na obrubník.“ Suzanne nepřestávala mávat. „Hezký večer!“

„Víš,“ odpověděla jsem, zatímco jsem si upravovala brýle a dávala si pozor, abych neupustila talíř. „Když to vezmu podle psích let, jsem ještě mladá.“

„Zatím. Dokud se jednoho rána neprobudíš a nebudeš tak letitá jako ona.“ Suzanne kývla bradou k Annie, která skoro zmizela na konci ulice. „Nepřipadá ti, že nám včera bylo dvacet?“ Opřela se o futra. „Jestli je to nějaký indikátor, tak šedesátka tu bude cobydup.“

„Ty ale umíš člověka povzbudit. Měla by ses tím živit,“ zažertovala jsem. Opodál se kolem na kolech prohnala skupinka teenagerů. Nejspíš mířili na noc domů. „Když už jsme u tématu možných kariérních cest, chtěla jsem se zeptat, jestli jsi –“

„Teď ne.“ Suzanne moji poznámku utnula dřív, než jsem ji stačila dokončit. „Nechci se do toho dnes večer pouštět.“

Před pár dny, když jsme popíjely víno na houpačce u ní na dvorku, mi Suzanne vyprávěla, že kdysi dávno, než její skříň začala vypadat jako katalog maloobchodní sítě L. L. Bean, pracovala jako návrhářka pro firmu, která vyráběla oblečení z recyklovaných lahví od limonád. Neměla jsem o tom tušení. Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, jak žila, než jsme se poznaly. Dospělost je zvláštní. Jakmile dosáhnete určitého věku, každý přestane mluvit o své minulosti. Sotva jsem věděla, na kterou vysokou chodily ženy z naší ulice. Každopádně Suzanne z té práce odešla poté, co se dozvěděla, že je těhotná. Přísahala, že se vrátí. Roky ubíhaly. Tu noc na houpačce se mi svěřila, že je konečně připravená. Potřebovala znovu odemknout ten kousek své identity.

„Ale zpátky k tobě,“ prohodila a pořádně uchopila lahev vína. „Jako jednačtyřicetiletá vím, o čem mluvím.“ Ukázala na svá ňadra. „Odtud už to jde všechno z kopce.“

Potřásla jsem hlavou. „Přesně.“

Její poznámka na nás těžce dopadla jako rána palicí a právě v tu chvíli jsem ve vzduchu ucítila, jak se věci mění. Jaro přecházelo v léto. Večerní větřík mi připadal teplejší a nebe poznamenal extra světlý tah štětce. Andrew a já jsme se do čtvrti přistěhovali za přesně takové noci, jako je tahle. Břicho jsem měla kulaté jako glóbus a ruce mě bolely z těžké bedny plné literárních časopisů. Trvala jsem na tom, že je musíme vzít s sebou, protože to byla poslední připomínka života, který jsme za sebou nechávali.

Než jsme se usadili v našem domě, prohlédli jsme si jenom dva. Andrew si ten náš vybral kvůli dvorku. Já jsem ho chtěla, protože mi připomínal dětskou kresbu: dokonalý čtverec zvýrazněný čtyřmi obdélníkovými okny a trojúhelníkovou střechou. I když jsme v době, kdy jsme se poznali, byli prakticky děti a společně jsme vyzráli, stali se z nás dospělí, kteří budou žít v dětské představě dospělého domova. Nějak mi to dávalo logiku. Z důvodů, které jsem nedokázala popsat, to působilo poeticky.

Ani jednomu z nás se nechtělo opustit město. Náš byt působil klaustrofobicky, to ano, ale také intimně: fyzicky v něm nebylo místo pro tajemství nebo osobní prostor. Během vysoké školy a v následujících letech celý náš vztah rozkvetl uvnitř stísněných prostor – přeplněných vagonů metra, miniaturních ateliérů, rušných chodníků – jako květina vyrůstající z praskliny v asfaltu. Ale pak jsme se dozvěděli o Tommym a náš přeplněný život, který jsme si kdysi romantizovali, nám začal připadat jako potenciální bezpečnostní riziko. A tak jsme odešli.

Dali jsme si tehdy tolik slibů, slibů, o kterých jsme věděli, že je porušíme, ale které nám v té době připadaly stejně nezbytné jako dech. Slíbili jsme si, že půjdeme za svými sny (samozřejmě budeme dál psát!) a svými zájmy (samozřejmě že se do města budeme vracet!) a nikdy neztratíme svou osobní identitu (samozřejmě nebudeme nakupovat v supermarketech!). Slíbili jsme si, že se nikdy nenecháme pohltit naším novým životem natolik, abychom zapomněli na ten starý. Ale jako všechny naše sliby, porušili jsme i ten poslední.

Udělali jsme ústupky. Jakmile Tommy vyroste, bude čas na psaní. Jakmile překonáme příští týden, měsíc, školní rok, prázdniny, nesmysly, stres, najdeme si čas na věci, po kterých jsme toužili. Ale nikdy jsme to neudělali. Ukázalo se, že život může počkat.

„Počkej chvilku,“ zarazila jsem ji. Nahoře i dole v našem bloku se rozsvítily pouliční lampy. „Neprozradila jsi nikomu, že mám narozeniny, že ne?“ Odmlčela jsem se, abych se soustředila na Suzannin výraz. A sevřel se mi krk. „Bože můj… Takže mám předstírat překvapení?“

Suzanne uhnula pohledem k mému talíři. „Čerstvá bazalka, jo?“ Ušklíbla se. „To znamená, že je domácí, ne?“

Povzdechla jsem si. „Neměla jsem čas nakrájet rajčata na kostičky. Neříkej to ostatním.“ Z talíře odkápla tučná kapka oleje a přistála mi na botě. Pokusila jsem se ji setřást, ale bylo to k ničemu. „Už teď mě považují za odpadlici, protože jsem zapomněla poslat Tommyho se sušenkami na trh s domácím pečivem.“ Ztišila jsem hlas. „Slib mi, že si moje tajemství necháš pro sebe.“

Suzanne se usmála způsobem, který nic neprozradil. Následovala jsem ji dovnitř s vědomím, že mě čeká nevyžádaná oslava narozenin.

čtyři

„Liv!“ zahalekal sbor ženských hlasů, sotva jsem vkročila do
kuchyně. „Všechno nejlepší k narozeninám!“

Prudce jsem otočila hlavu směrem k Suzanne, která v tu chvíli příhodně zabořila hlavu do útrob ledničky. „Díky.“ Natáhla jsem se pro sklenku vína v naději, že tím to končí.

„Jdeš pozdě,“ ucedila Vikki v neúspěšném pokusu o žoviální tón. Škrobeně se zasmála. „Už jsme chtěly vyslat pátrací četu.“ Další nezdar.

Položila jsem talíř na kuchyňský ostrůvek, který už by plný všemožných lákavých a zaručeně domácích předkrmů: sýr brie zabalený v těstíčku, lodičky z čekanky s granátovým jablkem a tak podobně.

„Zrovna si říkáme, co budeme dělat v létě.“ Vikki si opálenou rukou uhladila bílé džíny. Sotva se oteplilo, a všechny už měly nazlátlou pleť políbenou sluncem, jako by se koupaly v mandlovém mléce. Já na rozdíl od nich byla úplně bílá jako ředitelka vápenky. „Zkrátím to,“ pokračovala Vikki. „Peter jede na kurz stepu někam na sever.“ Svírala sklenku s vínem jako životadárný grál. „Doufali jsme, že dá přednost táboru s výukou lakrosu, ale pořád si říkáme, že soutěžní step je taky pořádně náročný sport.“

„Hmmm,“ broukly jsme sborově, jako bychom si to nacvičily. Byla to naše vlastní kolektivní verze podpory. Čekaly jsme, jestli nám poví víc, ale Vikki odvrátila zrak, jako by vyzývala někoho jiného, aby pokračoval.

„Tak co velkého chystáte o narozeninovém víkendu?“ vyzvídala Allison Hanleyová, aby změnila téma hovoru. Allison bydlela ve světle žlutém domě na konci našeho bloku. Bylo o ní známo, že jídla svých dětí stylizuje do propracovaných smajlíků (vysvětlete mi, proč plátek sekané vyžaduje oči z oliv a kečupový úsměv) a že kdykoliv vyjde ven, nosí kalhoty na jógu (poznámka pod čarou: Allison Hanleyová nikdy nechodila na hodiny jógy). Všechny přítomné dámy obrátily pozornost ke mně. „Suze povídala, že tě zítra čeká velká devětatřicítka!“

„No, zítra budu v práci.“ Zabodla jsem chips do misky s dipem. „Ale v sobotu jedeme do zoo.“ Před pár dny, když naše tříčlenná rodinka hřadovala na gauči a cpala se špagetami v miskách, se mě Andrew zeptal, jak bych chtěla oslavit narozeniny. Než jsem stačila odpovědět, Tommy vykřikl: „V zoo! Můžeme navštívit plameňáky a říct jim, že máš narozeniny!“ Co na to říct? Miluju expozici plameňáků a Tommy to ví.

„Do zoo?“ Courtney Whiteheadová se na mě podívala, jako bych nedávno podstoupila lobotomii. Courtney měla názor na všechno: jaký toaletní papír byste si měli koupit, jaký recept musíte vyzkoušet. „Ale ne, ne, poslední narozeniny s trojkou na začátku přece nemůžete oslavit ve zvěřinci!“ Pohrozila mi prstem. „To chce něco speciálního.“

Jakou speciální věc jsme měli jako udělat? Jít do nějaké dobré restaurace, kde vám na okraj dezertního talíře napíšou čokoládovou polevou Všechno nejlepší? Cítila jsem, jak na mě všechny zírají. Začaly se mi potit dlaně. „Je to jen další rok. Nevím, proč z toho všichni dělají takovou vědu.“

„Jí si nevšímej, Liv.“ Suzanne plula po kuchyni a dolévala nám skleničky. „Jsi nejmladší skoro devětatřicátnice, jakou znám. Na obličeji nemáš ani vrásku.“ Postavila lahev na stůl a přimhouřila oči. „No, fakt ne.“

Když jsem byla teenager, přečetla jsem si v časopise Pretty! (skutečně takové časopisy existovaly?), že holky („mladé ženy“!) zažívají nejlepší období života v sedmadvaceti letech. Ze stylového písma a reklam na make-up se dalo vyčíst, že Pretty! má kořeny v seriózní žurnalistice. Podle článku napsaného mladou autorkou Jessicou Francesovou byla sedmadvacítka věkem, na který by se měly čtenářky těšit: do té doby bychom prý měly mít odškrtnuté všechny kolonky dospělosti (děti, vysněné manžely, všechno, co k mladým ženám patří), ale pořád jsme si udržely svůj pubertální metabolismus. Výhra!

Bylo těžké rozpoznat, kam paní Francesová míří, když se jí do cesty pletly všechny ty odkazy na kosmetické výrobky. Ovšem já jsem si její sdělení vyložila takto: do sedmadvaceti budeme všechny své sny pevně držet ve svých důkladně hydratovaných rukou. Na konci článku byl krátký kvíz s názvem Najdeš do sedmadvaceti svou spřízněnou duši? Velmi intelektuální záležitost.

Na konci střední školy a pak krátce po dvacítce jsem si na tento článek vzpomněla a řekla si, že v sedmadvaceti můj život zapadne na správné místo s veškerým uspokojením plynoucím z toho, že jsem bezchybně zacvakla poslední dílek skládačky do přesné polohy. Mohla jsem riskovat, dělat špatná rozhodnutí a odkládat své sny tak dlouho, dokud nebudu mít do sedmadvaceti všechno vyřešené. V den mých skutečných sedmadvacátých narozenin jsem sfoukla svíčku na muffinu z vinárny, který mi Andrew koupil, když mu skončila směna za barem. Nebyli jsme manželé. Nebyli jsme ani zasnoubení. Moje vysněná práce byla stále někde přede mnou (nebo za mnou, vůbec jsem si tím nebyla jistá), zatímco moje skutečné zaměstnání – stáž v redakci časopisu – mi vynášela jen vzorky kosmetiky zdarma a stačila na zaplacení svačiny. A tak jsem svůj plán přehodnotila a připomněla si, že jsem vždycky byla pozdní kvítí. Přelomový rok mě čeká v devětadvaceti. Když ani to nevyšlo, vložila jsem všechny naděje do třicítky. A pak. A pak…

„Nerada to přiznávám, ale Courtney má pravdu.“ Vikki si nabrala lžíci hummusu. „Chci říct, že jakmile překročíte čtyřicítku, všechno jde tak trochu šejdrem.“

„To není pravda.“ Zatočila jsem svým jednoduchým zlatým snubním prstenem, což dělám vždycky, když jsem nervózní.

„Ale je,“ pokračovala. „Znám lidi, kteří po čtyřicítce zemřeli.“

Zvedla jsem obočí. „Třeba koho?“

„Sestra kamarádky mé sestřenice.“ Vikki chroupala nakrájenou mrkev. „Celé měsíce měla pod okem něco, co vypadalo jako šmouha od řasenky.“ Nikdo ani nemrkl. Zavrtěla jsem hlavou. „Ukázalo se, že to byl melanom.“ Kvůli větší dramatičnosti se odmlčela. „Rozšířilo se jí to do mozku.“ Všechny zalapaly po dechu.

„Já taky někoho znám,“ přidala se Allison. Automaticky jsme se k ní naklonily. Připadala jsem si jako na pyžamovém večírku na střední škole. „Spolubydlící mé švagrové z koleje. Nebo spolužačka.“ Allison se odmlčela. „Možná to byla její kamarádka ze střední. Každopádně jednoho dne se probudila a byla úplně v pořádku. Druhý den si objednala krevetový koktejl, najednou se začala dusit a – PRÁSK! – v jednačtyřiceti zemřela.“ Posluchačky se viditelně zachvěly.

„To není historka o stárnutí,“ namítla jsem, „ale o alergii.“

„A o to právě jde,“ pokračovala Allison. „Do té noci alergii neměla.“ Mávla na Suzanne, aby jí podala lahev vína. „Doktor povídal, že měla rozhozené hormony kvůli předčasné menopauze. V podstatě ji zabilo stárnutí.“

„To není skutečný příběh,“ odsekla jsem. „Kolovalo to na sociální síti.“

„Beru cokoliv, co člověku pomůže v noci usnout,“ prohlásila Allison.

„Takže dík za povzbuzení.“ Přinutila jsem se k neupřímnému smíchu. „Tak co? Už si některá z vás koupila rakev?“ zeptala jsem se. Opravdu laciný vtip.

„Jen do toho. Směj se.“ Allison si nabrala lžičkou trochu dipu a kydla si ho na talíř. „Jenom říkám, že pokud má některá z vás na seznamu nevyřešené věci, tak by se na ně měla pro jistotu vrhnout.“

„Seznam přání?“ Courtney se uchechtla. „Jistě. Vzpomínám si, jak jsem si myslela, že se stanu baletkou.“ Všechny se rozesmály jako ozvěna. Dotkla se čela. „Vážně trapné.“

„To se nepočítá.“ Allison usrkla vína. „Stát se baletkou je na seznamu přání každé malé holčičky.“ Courtneyin smích vyšuměl. Allison odložila sklenici. „Byla jsi přece malá holčička, ne?“

Courtney ztěžka polkla. „Vlastně mi bylo něco přes dvacet,“ vysvětlila. „Než jsme se přestěhovali do města, tančila jsem v představení mimo Broadway.“ Pohrávala si s diamantovým snubním prstenem. „Pomáhala jsem i s choreografií.“ Vzhlédla a ve tváři se jí objevil náznak hrdosti. „Copak jsem se o tom nikdy nezmínila?“ Nikdo nepromluvil. Místo toho jsem si všimla, jak všechny upírají nevidoucí oči na žulovou desku stolu, jako by se ztrácely v soukromých vzpomínkách – svých vlastních seznamech přání. „Ale to už je tak dávno.“ Courtney se přinutila k smíchu. „Teď dělám choreografii pro sportovní rozvrhy dětí.“ Opět se všechny zasmály. Tedy kromě Suzanne, která odvrátila zrak a kousla se do tváře.

„Jako bychom to neznaly…“ Suzanne se přinutila k širokému úsměvu. „Když už jsme u toho stárnutí…“

Všechny jsme věděly, jak to myslí. Suzanne nás nahnala k jídelnímu stolu zavalenému desítkami elegantních kosmetických lahviček. „Takže jak všechny víte, péče o pleť je už dlouho mou vášní.“ Měla bych zdůraznit, že to byla lež. „Nedávno jsem narazila na řadu krémů proti stárnutí vyrobených ze vzácného brazilského ořechu, které zázračně fungují na vrásky a stařecké skvrny a na všechny další problémy, na které se tady naše kamarádka Liv těší, až je bude brzy řešit.“

Sousedky si prohlížely vystavené zboží. Zamyslela jsem se nad skleničkou a pak jsem se podívala do zrcadla, které Suzanne připravila spolu se svou nabídkou. Prohlédla jsem si, jak vypadám. Na obličeji trocha pudru, sbírka jemných vrásek, které objímaly mé rty jako nechtění přátelé. Zašilhala jsem do svých zlatohnědých očí. Vypadaly unaveně, jako by někdo zapomněl přepnout vypínač, aby se rozzářily.

Světla pohasla. Otočila jsem se a uviděla Suzanne. V ruce držela talířek, na němž seděl jediný růžový zákusek osvětlený štíhlou svíčkou. „Věděla jsem, že se ti nebude líbit, když ti koupím dort. Ale cupcake…“ Suzanne mi talířek podala. „Na poslední rok tvého mládí, Olivie Straussová.“ Usmála se a žoviálně na mě mrkla. „Teď si něco přej.“

pět

Když jsem odcházela od Suzanne a kráčela domů, přemýšlela
jsem o večerním rozhovoru. Obvykle mě ženské řeči o stárnutí netrápily, ale ten večer mi nějak nesedly. Vystoupala jsem na verandu, připravená vejít dovnitř a jít si lehnout. Ale místo toho jsem si sedla na kamenné schody a ze staré plátěné tašky, kterou jsem nosila křížem přes tělo, jsem vytáhla černý zápisník velikosti dlaně. Už od vysoké školy u sebe vždy nosím nějaký notes. Zapisuju si do něj denní postřehy v klamné naději, že mi pomůžou oživit mou tvůrčí stránku. Připravila jsem si propisku a naškrábala pár myšlenek, jenže pak jsem dostala sama na sebe zlost a všechny jsem je přeškrtala. Přitiskla jsem si mobil k uchu. Obdélníky světla žlutě zářily po celém našem bloku a osvětlovaly ospalá obydlí našich sousedů.

„Umíráme?“ zeptala jsem se, když se spojení probudilo k životu.

„Technicky vzato jo,“ křičela Marian. V pozadí jsem zaslechla úplně jiný šum všedního večera, koktejl hlasité hudby a okolního městského hluku. „Ale právě jsem potkala velmi pohledného a velmi mladého barmana, tak snad to nebude dnes večer.“

Někdy mi připadalo, že Marian nežije v jiném okrese, ale spíš v jiném vesmíru, kde se atraktivní dvacátníci hrnou přes její práh se stejnou pravidelností, s jakou se přes ten můj nosí krabice se zubní pastou a čisticími prostředky.

„Kde jsi?“ Sáhla jsem za keř a přitáhla si do klína odřenou krabici od doutníků, tu, kterou jsem koupila v garážovém výprodeji krátce poté, co jsme se nastěhovali do naší ulice. Otevřela jsem ji a vzala krabičku cigaret, kterou jsem si do ní uložila. „Zní to, jako bys byla na rautu.“

Zvýšila hlas. „Otvírá se u nás nový šantán,“ vřískala. „Je to zrekonstruovaná benzinová pumpa s takovým divokým tiki barem, který, podle mého názoru, esteticky neodpovídá. Ale jsme tady.“ Zarazila se a zasmála se. „Anebo já jsem tady.“

Zabojovala jsem s mobilem, abych si zapálila křehkou cigaretu. „Jsi opilá?“

„Odvolávám se na pátý dodatek.“

Dokázala jsem si Marian na takovém místě snadno představit – obarvené blond vlasy stažené do nějakého umně rozcuchaného drdolu, rudé rty, dokonale padnoucí džíny a jedna z těch jejích sexy vintage blůz, které si vždycky zapínala tak, že působila svůdně, ale nikdy to nepřehnala.

„Každopádně je to moje narozeninová oslava,“ vysvětlila. „Naše narozeninová oslava – opět technicky vzato.“ Zapomněla jsem říct, že s Marian máme narozeniny ve stejný den, což jsme se dozvěděly během semináře modernismu, který jsme spolu absolvovaly v prvním ročníku na NYU. Připadají na šestnáctého června, pro literární scénu známějšího jako Bloomsday, což je den zvěčněný v románu Jamese Joyce Odysseus. „Popravdě,“ pokračovala Marian, „mám tady testovat koktejly pro nový článek. Tak mě napadlo, proč nezabít dvě mouchy jednou ranou, že?“

„Jo. Mě taky,“ odpověděla jsem. „Píšu článek o ženách z předměstí a jejich lásce k průměrnému chardonnay.“

„Počkej! Cože? Ty pracuješ na volné noze?“

„Dělám si srandu, Marian.“

„Aha. Jasně.“ Zahihňala se. „Chardonnay. Tak tenhle fór byl fakt dobrej. Tyhle sračky fakt milujou, co? Mimochodem, napsala jsi někdy e-mail tomu redaktorovi, o kterém jsem ti říkala? Michaelovi. Tomu z Hearthu. Pracovala jsem s ním na nějakých nezávislých projektech. Hledají autory esejí. Dost dobře platí.“

„Má to jeden háček,“ zdůraznila jsem. „Já eseje nepíšu.“

„Podle toho, co jsi mi říkala, tak nepíšeš vůbec. Konec prohlášení.“

„Jsi vtipálek.“

„A ty básník,“ odsekla. „Pamatuješ?“

Byl to dlouhý příběh.

Krátce po vysoké škole Marian, stejně jako já, nastoupila na stáž do redakce časopisu. Jmenoval se Beurre – což je francouzský výraz pro máslo. Tenkrát to bylo v módě. Jako každá stážistka začínala přenášením papírů z místa na místo, ale pak se jí podařilo nemožné: kromě přenášení papírů sem tam napsala i nějaký ten článek. Ukázalo se, že jídlo je její parketa. Když se časopis položil, začala pracovat na volné noze. Celé dny bloumala po svém bytě – stejném, ve kterém žila od svých dvaceti let –, dokud nedostala e-mail od nějakého redaktora a pak se neocitla v nenápadné pekárně nebo baru, který by vám změnil život.

Na rozdíl od Marian mi trvalo dlouho, než jsem se stala něčím víc než pouhou stážistkou. Myslím, že to mělo co dělat se zbytkovým traumatem z toho, že mě na to místo vůbec přijali. Každopádně nakonec mě zaměstnal Home Made, ženský časopis o – hádejte – moderním domácím kutění. Dalších pár let jsem upadala do jakéhosi aliteračního pekla a psala nekonečné inspirativní články o levné a kouzelné podzimní výzdobě („Pět pestrých podzimních podnětů pro parádnice!“).

Ta práce nebyla moje první volba. Nebyla to ani moje poslední volba. Měla jsem být básnířkou. Alespoň takový byl plán. Prosím, ušetřete mě svého smíchu. Byl to idealistický sen, kterým se člověk může zaobírat jen v mládí, než se do rovnice započítají věci jako zdravotní pojištění. Přesto. Asi to tak bylo nejlepší. Vždyť kdo by chtěl strávit kariéru přemýšlením o pocitech a být nucen k životu v černých rolácích, baretech a na střídačku se živit silnou černou kávou a croissanty?

„Nekontaktovala jsem ho,“ přiznala jsem. „Ale možná to udělám, až přijdu s nějakým slušným nápadem.“

„Přečetla sis alespoň můj nový článek? Ten, který jsem ti minulý týden poslala mailem?“

Marian mi neustále posílala své články. „Ano,“ lhala jsem. „Moc se mi líbil.“

Přesunula jsem si telefon z jednoho ucha na druhé. „Ehm… o jídle?“

„Liv!“