Přeložila Zuzana Řeháková

FLAWLESS

Copyright © 2022. FLAWLESS by Elsie Silver

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Řeháková, 2024

ISBN 978-80-249-5618-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

EPILOG

BONUSOVÁ KAPITOLA

PODĚKOVÁNÍ

Upřímně řečeno, tuhle knihu jsem napsala sama pro sebe.

Pro holku, která nikdy nevěděla,

co vlastně chce v životě dělat, a pro ženu,

která na to přece jen přišla.

Někdy chytneme příležitost za pačesy,

někdy chytne ona nás.

– Gregg Levoy

1

Summer

„Je to pěkně vzteklej zmetek, Eatone.“

Pohledný kovboj sedící na obrovském býkovi si přehodí v ruce lano a ušklíbne se. I skrze mřížku ochranné helmy jsou patrné jeho ostré rysy a dá se poznat, že tmavé oči se mu potměšile třpytí. „Čím víc vzdorujou, tím lepší.“

Sotva je slyším přes řev davu a hudbu nesoucí se rozlehlou arénou, ale titulky na spodní straně obrazovky mi zprostředkují všechno, co by mi z rozhovoru mohlo uniknout.

Mladík nakloněný přes ohradu se zasměje a zavrtí hlavou. „Musí to být vším tím mlíkem, co piješ. Světoznámý Rhett Eaton si nezlomí ani kůstku.“

Lehce rozpoznatelný kovboj se zašklebí, a i skrz mřížku černé helmy se viditelně zablesknou bílé zuby a mrknutí jantarově zbarveného oka. Ten okouzlující úsměv dobře znám, protože jsem zíráním na lesklou nehybnou verzi tohohle chlápka strávila dlouhé hodiny.

„Nech toho, Theo. Víš, jak kurevsky nesnáším mlíko.“

Na Theových rtech se objeví posměšný úšklebek. „V reklamách vypadáš s tím knírem od mlíka tak roztomile. Teda roztomile na takovýho starouše.“

Mladší muž mrkne a oba se přátelsky rozesmějí, zatímco Rhett soustředěně tře lano v rukou.

„Radši bych se každej den nechal shodit z bejka, než abych se napil toho svinstva.“

Pořád slyším ozvěnu jejich smíchu, když táta stopne video na velkoplošné obrazovce, a postřehnu, jak mu postupně rudne krk i obličej.

„Fajn…“ prohodím opatrně a snažím se přijít na to, proč zrovna tahle slovní přestřelka v televizi vyžaduje naléhavé setkání dvou nejnovějších zaměstnanců společnosti Hamilton Elite.

„Ne, tohle rozhodně není fajn. Tenhle chlap je tváří profesionálního býčího rodea a namíchnul svoje největší sponzory. A je to ještě horší. Jen se podívej.“

Stiskne tlačítko přehrát tak silně, jako by si na něm chtěl vybít svou frustraci, a na obrazovce se objeví jiná scéna. Rhett vychází z arény a se sportovní taškou přehozenou přes rameno si to štráduje přes parkoviště. Helmu vyměnil za kovbojský klobouk a za ním pospíchá štíhlý muž ve volném tmavém oblečení s kameramanem v patách.

Mám dojem, že paparazzi většinou nechávají profesionální jezdce býčího rodea na pokoji, ale z Rhetta Eatona se během uplynulých let stala vcelku hvězda. V žádném případě ho nikomu nemůžete dávat za vzor, nicméně je doslova prototypem všech drsných a mužných venkovských týpků.

Reportér popoběhne, aby se dostal ke svému cíli dostatečně blízko, a strčí mu mikrofon do obličeje.

„Rhette, můžete se vyjádřit k tomu videu, co se dostalo ven o víkendu? Chtěl byste se veřejně omluvit?“

Kovboj stiskne rty a snaží se skrýt obličej pod krempou klobouku. Čelist má zaťatou, svalnaté tělo křečovitě ztuhlé a jeho končetiny se chvějí napětím.

„Bez komentáře,“ procedí.

„No tak, chlape, něco k tomu musíte říct.“ Štíhlý reportér natáhne ruku a vrazí mikrofon Rhettovi přímo před pusu. Snaží se z něj vymáčknout aspoň nějakou reakci, přestože se s ním Eaton očividně odmítá bavit. „Vaši fanoušci si zaslouží nějaké vysvětlení,“ naléhá.

„Ne, nezaslouží,“ zamumlá Rhett a pokouší se mezi sebou a všetečným novinářem vytvořit odstup.

Proč si tihle lidé myslí, že jim člověk dluží odpověď, když ho přepadnou ze zálohy, zatímco si hledí svého?

„A co takhle omluvu?“ nedá se odradit reportér.

A pak ho Rhett praští do obličeje.

Stane se to tak rychle, až zamrkám ve snaze zachytit nyní roztřesený a převrácený obraz kamerového záznamu.

A sakra.

Během pár vteřin se dotěrný paparazzi válí na zemi a tiskne si dlaně k obličeji, zatímco Rhett si protřepe ruku, kterou ho praštil, a beze slova odkráčí.

Na obrazovce se objeví moderátoři za zpravodajským pultem, a než stihnou incident, na nějž jsme se právě dívali, jakkoliv okomentovat, táta televizi vypne a frustrovaně si povzdechne.

„Nesnáším tyhle podělaný kovboje. Je nemožný je udržet pod kontrolou. Já to s ním řešit nechci. Takže naštěstí pro vás dva je tenhle džob pořád k mání.“ Soptí vzteky, ale já se jen opřu v křesle. Můj otec rychle vybuchne, ale naštěstí taky rychle vychladne. Už jsem na jeho náhlé změny nálad zvyklá. V Hamilton Elite nikdo nevydrží dlouho, pokud nedokáže přestát běsnění Kipa Hamiltona.

Naštěstí mám celoživotní praxi ve zvládání jeho nálad, takže jsem naprosto imunní. Někdy mě napadá, že je to vlastně součást jeho osobního kouzla, takže si to neberu osobně. Navíc on není naštvaný na mě. Je prostě jen… naštvaný.

„V uplynulejch letech jsem se málem udřel k smrti, abych mu zajistil sponzory, o jakejch se mu nikdy ani nesnilo, a když se to povede, tak co udělá? Vyhodí je do luftu takovouhle kravinou.“ Otec přejede rukou po nástěnné televizi. „Máš vůbec ponětí, kolik tihle pošuci vydělávají tím, že jsou natolik šílení, aby vylezli na zadek skoro tunovýho rozzlobenýho bejka, Summer?“

„Netuším.“ Ale mám dojem, že se to brzy dozvím. Vydržím pohled tátových tmavých očí, které mají skoro stejný odstín jako ty moje. Geoff, druhý stážista, se pokouší ztratit ve svém křesle.

„Vydělávají miliony dolarů, když jsou tak dobrý jako tenhle pitomec.“

Nikdy by mě nenapadlo, že je to až tak výnosný byznys, ale na mou obranu, zrovna tohle se na právnické fakultě neučí. Vím všechno o Rhettu Eatonovi, hvězdě býčího rodea a idolovi všech puberťaček, ale vůbec netuším, jak funguje skutečný průmysl nebo sport. Povytáhnu koutek úst při vzpomínce na to, jak jsem před deseti lety ležela v posteli a zírala na jeho fotku.

Rhett na ní sedí na břevně ohrady a přes rameno se dívá do objektivu fotoaparátu. Za ním se rozkládá širá krajina, kterou zalévá zář zapadajícího slunce. Na rtech mu hraje okouzlující úsměv, oči má částečně zakryté krempou obnošeného kovbojského klobouku, a aby toho nebylo málo, džíny značky Wrangler mu dokonale obepínají… přesně ta správná místa.

O býčím rodeu toho moc nevím, ale zato vím, že jsem na tu fotku zírala až neslušně dlouho. Ta krajina. Teplé paprsky. Přitahovalo mě to. Nešlo jen o toho chlapa. Toužila jsem tam být, vidět ten západ slunce na vlastní oči.

„Georgi, víš, jakej balík nás stál ten sponzor mlíka, kterýho právě spláchl do hajzlu? Nemluvě o tom, kolika dalším lidem budeme muset lízt do zadku, abysme tenhle průser vyžehlili?“

Skoro si odfrknu. Georgi. Znám tátu jako své boty, takže vím, že ho oslovil špatným jménem schválně. Je to test, jestli má Geoff koule na to, aby ho opravil. Podle mých dosavadních zkušeností není spolupráce s úspěšnými sportovci a celebritami procházka růžovou zahradou. Už teď je mi jasné, že tenhle kluk s tím bude dost zápasit.

„Kolem…“ Zalistuje v šanonu položeném na stole v zasedačce, zatímco já se dívám z oken, která sahají od podlahy až ke stropu. Z těch, která nabízejí dokonalý výhled na prérie provincie Alberta. Výhled na Calgary ze třicátého patra tohohle baráku nemá konkurenci. Sněhové čepice na vrcholcích Skalistých hor v dálce jsou jako umění – nikdy se neomrzí.

„Odpověď je, že desítky milionů, Gregu.“

Kousnu se zevnitř do tváře, abych se nerozesmála. Mám Geoffa ráda a táta se dokáže chovat jako prvotřídní zmetek, nicméně je zábavné sledovat, jak někoho dusí, tak jako v minulosti mnohokrát mě.

Bůh ví, že moje sestra Winter to nikdy nezažila. Má s otcem jiný vztah než já. Se mnou je hravý a bezprostřední. K ní se chová bezmála profesionálně. Mám ale podezření, že jí to tak vyhovuje.

Geoff se na mě podívá s napjatým úsměvem.

Tenhle výraz vídám na tvářích kolegů každou chvíli. Jasně říká: Musí být prima být šéfovou holčičkou. A taky: To se za tu protekci nestydíš? Ale já jsem naučená, abych na to nereagovala. Mám hroší kůži. A navíc jsem na tátovy výbuchy zvyklá. Vím, že za čtvrt hodiny bude Kip Hamilton zase vtipkovat a usmívat se. Za chvíli znovu nahodí tu svoji dokonalou fasádu, kterou používá, když leze klientům do zadku.

Ten chlap je génius, nicméně taky liška podšitá. V tom očividně tkví tajemství toho, jak dokáže jako agent vyjednávat a uzavírat ty nejvýhodnější smlouvy.

Pokud mám být upřímná, pořád si nejsem jistá, jestli jsem připravená na to tady pracovat. Nejsem si jistá, jestli to vážně chci. Ale vždycky mi to připadalo jako správná věc. Tátovi hodně dlužím.

„Takže otázka zní, děti – jak tenhle průšvih vyžehlíme? Sponzorství od Královský mlíkárny visí doslova na vlásku. Tím myslím, že ten podělanej jezdec sám pod sebou podříznul větev. Co farmáři? Výrobci mléčných výrobků? Říkáte si, že by jim to mělo bejt fuk, ale lidi rádi drbou. Budou ho podrobně zkoumat a nejsem si jistej, že se jim bude zamlouvat to, co najdou. Toho blbce to poškodí víc, než si myslí. A když to poškodí jeho, tak to poškodí i mě, protože tenhle pošuk nám všem vydělává balík peněz.“

„Jak se vůbec dostala ven ta první nahrávka?“ zeptám se, když se v myšlenkách vrátím k úkolu, který mám před sebou.

„Místní stanice měla puštěnou kameru.“ Táta si přejede dlaní po hladce oholené bradě. „Natočili celou tu patálii, pak k tomu přidali titulky a hned to šoupli do večerních zpráv.“

„Fajn, takže se musí omluvit,“ nadhodí Geoff.

Táta obrátí oči v sloup nad tím, že zmiňuje něco tak samozřejmého. „Bude muset udělat daleko víc než se jen omluvit. To znamená, že na zbytek sezóny potřebujeme neprůstřelnej plán. Zbývá pár měsíců do mistrovství světa ve Vegas. Před ním mu musíme doslova nasadit svatozář. Jinak mu začnou odpadávat další sponzoři.“

Poklepávám si perem na rty a přemýšlím, co by nám pomohlo tuhle prekérní situaci vyřešit. Mám zatím jen minimum profesních zkušeností, proto se držím základních otázek. „Takže potřebujeme, aby ho veřejnost viděla jako okouzlujícího a slušného venkovského kluka?“

Táta se nahlas rozesměje, opře se o stůl naproti nám a nakloní se dopředu. Geoff sebou trhne a já obrátím oči v sloup. Geoff je slaboch.

„A právě v tom je ten problém. Rhett Eaton není slušnej venkovskej kluk. Je to namyšlenej kovboj, co rád paří, a každej víkend se na něj vrhají hordy ženských. A ani toho incidentu v televizi nelituje. Dřív by to nebyl problém, ale teď na něj vyhrabou kdejakou špínu. Slítnou se na něj jako podělaný supi na mršinu.“

Zamračím se a opřu se v křesle. Rhett je dospělý chlap, a když mu vysvětlíme, co je v sázce, určitě se dovede ovládnout. Ostatně platí naši firmu za to, aby za něj podobné průšvihy řešila. „Takže se nedokáže pár měsíců chovat slušně?“

Táta sklopí hlavu s hlasitým smíchem. „Summer, on ani netuší, co to slušný chování je.“

„Děláš, jako by byl neandertálec, Kipe.“ V práci tátovi vždycky říkám křestním jménem. Je to prostě můj šéf, i když spolu odjíždíme každý večer domů. „Takže co potřebuje? Chůvu?“

V zasedačce se rozhostí ticho, zatímco táta zírá mezi svoje ruce položené na stole. Prsty poklepává o dřevo. Tohle dělává, když v duchu nad něčím usilovně přemýšlí. Je to zvyk, který jsem od něj za ty roky pochytila. Jeho skoro černé oči se upřou na mě a na tváři se mu objeví ďábelský úsměv.

„Ano, Summer, to je přesně to, co potřebuje. A já náhodou znám někoho, kdo je pro tuhle práci jako stvořenej.“

A podle toho, jak významně se na mě dívá, mi dojde, že tím myslí mě.

2

Rhett

Kip: Seš pěknej zmetek. Zvedni ten telefon.

Rhett: Myslíš, že jsem pěknej?

Kip: Myslím, že jestli sis z mojí zprávy vzal zrovna tohle, tak seš idiot.

Rhett: Ale pěknej?

Kip: Zvedni. Ten. Podělanej. Telefon.

Kip: Nebo tady buď ve dvě odpoledne, abych si to s tebou mohl vyříkat osobně.

p

Letadlo přistává na letišti v Calgary a já si oddechnu, že jsem konečně doma.

Obzvlášť po tom průseru před pár dny.

Chlap, kterýho jsem praštil, na mě sice nepodal žalobu, ale tuším, že mu za mlčení můj agent Kip zaplatil pořádnej balík. Ale to je fuk. Pokud někdo dokáže zařídit, aby něco zmizelo z povrchu zemskýho, tak je to právě Kip.

Snaží se mi dovolat, což mi napovídá, že pěkně vyšiluje, protože si většinou jen píšeme zprávy. Takže když si zapnu telefon dřív, než mám, nepřekvapí mě, že se na něm objeví jeho jméno.

Už zase.

Nezvedám mu to, protože nemám náladu poslouchat, jak na mě řve. Potřebuju zmizet. Potřebuju ticho. Zpěv ptáků. Horkou sprchu. A tylenol. A jedno rande se svojí pravačkou, abych se zbavil toho podělanýho napětí.

Ne nutně v tomhle pořadí.

Tohle potřebuju, abych se zase mohl vrátit do hry. Klidný odpočinek doma, než se ta bouřka přežene. Čím jsem starší, tím mi každá sezóna připadá delší, takže se v pouhých dvaatřiceti cítím starej jak Metuzalém.

Bolí mě tělo, v hlavě mi to šrotuje a jediný, co chci, je klid rodného ranče. Jasně, bráchové mě budou štvát a táta do mě bude pořád rýt, kdy už s rodeem skončím, ale pořád je to rodina. Je to domov.

Předpokládám, že my Eatonovic kluci se na ranč vracíme z nějakýho důvodu. Jsme na sobě závislí – na rozdíl od naší sestřičky. Ta se jen podívala na bandu dospělých chlapů, co spolu žijou na ranči, a vzala roha.

V duchu si připomenu, že mám Violet zavolat a zkontrolovat ji.

Opřu se hlavou o opěradlo sedadla, zatímco letadlo pomalu zastavuje na ranveji. „Vítejte v krásném Calgary v Albertě.“ Palubu letadla naplní hlas letušky a klasické cvakání, jak si cestující rozepínají bezpečnostní pásy dřív, než mají.

Následuju jejich příkladu. Nemůžu se dočkat, až se dostanu z toho mrňavýho sedadla a protáhnu si nohy.

„Pokud v Calgary bydlíte, tak vítejte doma…“

Jeden by řekl, že po více než deseti letech, co se živím rodeem, už v tom budu umět chodit a dokážu si včas rezervovat letenky a hotely. Místo toho pořád všechno kupuju na poslední chvíli, což mi nevadí. I když se teď cítím trochu klaustrofobicky.

Oddechnu si, když člověk, co sedí vedle mě, vyleze do uličky. Zatím se nemůžu poddat smrtelné únavě. Ještě si musím vyzvednout auto a dojet hodinu za město do Chestnut Springs.

„Nezapomeňte, že v celém prostoru terminálu platí zákaz kouření…“

A ještě předtím se musím sejít se svým agentem. Od včerejšího večera mě bombarduje zprávama, ať mu laskavě zvednu telefon.

Takže teď si to vyžeru.

V duchu zasténám, když se natahuju, abych si vzal z přihrádky nad hlavou tašku.

Za svoji současnou finanční situaci vděčím Kipu Hamiltonovi. Abych byl upřímný, mám ho rád. Pracujeme spolu už deset let a považuju ho skoro za přítele. Taky se mi ale pravidelně zdá o tom, že mu pěstí vylepším ten jeho dokonale oholený ksicht. Můj vztah k němu je trochu rozporuplnej.

Připomíná mi starší a horší verzi Ariho Golda z Vincentova světa, ten seriál fakt miluju.

„Děkujeme, že jste využili služeb společnosti Air Acadia. Těšíme se, až vás opět přivítáme na palubě našich letadel.“

Řada lidí se konečně začne sunout k východu a já se šourám za nimi uličkou, když najednou ucítím ostré šťouchnutí uprostřed hrudníku.

Skloním hlavu a uvidím naštvané modré oči a zamračené obočí. Žena, které táhne na šedesát, mě propichuje pohledem.

„Měl by ses stydět. Takhle zradit vlastní kořeny. Urazit nás, kteří dřeme do úmoru, abys měl ty i všichni kanadští občané jídlo na stole. A pak ještě napadneš nevinnýho chlapa. Že se nestydíš!“

Tahle část země se pyšní farmařením a venkovským způsobem života. Calgary je domovem jednoho z největších rodeí na světě. Někteří lidi městu dokonce přezdívají Cowtown, Město krav, protože je nesmazatelně spjaté s rančery a zemědělci.

Vím to dobře, vyrostl jsem na obrovském dobytčím ranči. Akorát mi nikdo nikdy neřekl, že je zločin, když nemáte rádi mlíko.

Stejně poslušně přikývnu. „Udělal jsem chybu, madam. Oba víme, že zemědělská komunita je pilířem celé naší krásné provincie.“

Pořád se na mě upřeně dívá, pak pokrčí rameny a odfrkne si. „Tak bys na to měl pamatovat, Rhette Eatone.“

Věnuju jí napjatý úsměv. „Samozřejmě,“ odpovím a se sklopenou hlavou se prodírám davy lidí na letišti. Doufám, že se vyhnu další srážce s nakrknutými fanoušky.

Tahle drobná rozmíška se mi přehrává v hlavě, zatímco si vyzvedávám kufry a pak vyrážím ke svému pick-upu. Nelituju toho, že jsem tomu novinářovi jednu ubalil – ale v hrudníku mě píchne osten viny, že jsem se mohl dotknout svých těžce pracujících fanoušků. Vůbec mě to nenapadlo. Místo toho jsem posledních pár dní jen obracel oči v sloup nad tím, že se můj odpor k mlíku dostal až do zpráv.

Oddechnu si, když v garáži objevím svýho veterána. Je to praktický auto? Nejspíš ne. Tátovi ho ale dala jako dárek máma a já ho už jen kvůli tomu zbožňuju. I když má na sobě momentálně skvrny od rzi a pokrývá ho nesourodá šedá barva.

Mám velký plány na jeho renovaci. Je to můj koníček. Chci ho natřít namodro.

Na mámu si nepamatuju, ale na fotkách má oči ocelově modrý barvy a přesně takový nátěr tohle auto dostane. Malá pocta ženě, kterou jsem nikdy pořádně nepoznal.

Jen si na to nejdřív musím najít čas.

S taškou v ruce naskočím do auta. Hnědá kožená sedadla lehce zavrzají, když se unaveně sesunu za volant. Auto se probere k životu a vyfoukne obláček tmavého kouře, jakmile vjedu na dálnici a zamířím přímo do centra města. Oči upírám na silnici, ale myšlenkama jsem jinde.

Na chvilku odtrhnu pohled od silnice, když mi zazvoní telefon. Na displeji vidím jméno svojí sestry a nemůžu si pomoct a usměju se. Violet mě vždycky dokáže přimět k úsměvu, i když všechno ostatní v mým životě stojí za hovno. Zavolala mi dřív, než jsem to stihl já.

Zastavím na červené, přijmu hovor a přepnu ho na hlasitý odposlech. Tohle zrovna není auťák s bluetooth.

„Ahoj, Vi,“ pozdravím ji a musím skoro křičet, aby mě v telefonu, který jsem položil na vedlejší sedadlo, slyšela.

„Ahoj.“ Její hlas zní ustaraně. „Jak se držíš?“

„Dobře, aspoň myslím. Právě teď jedu ke Kipovi do kanclu, abych zjistil, co jsem vlastně napáchal.“

„Jo. Obrň se. Je pekelně naštvanej,“ zamumlá.

„Jak to víš?“

„Jsem tvůj nouzový kontakt. Volal mi, že mu nezvedáš telefon.“ Teď už se směje. „Přitom už ani nebydlím na ranči. Musíš si ty kontakty aktualizovat.“

Usmívám se, když vjedu na hlavní. „Jo, ale seš jediná, kdo schvaluje moji kariéru a furt do mě nehučí, že mám skončit, jakmile se něco posere. Takže v mých kontaktech zůstaneš.“

„To znamená, že budu muset opustit manžela a děti, abych naskočila na první letadlo a seděla vedle tvý postele v nemocnici?“

Právě Violet se o mě starala pokaždý, když jsem se jako teenager nebo dvacátník zranil. „Jsi v tom prostě dobrá. Ale máš pravdu. Cole by mě zabil, kdybych tě od něj odvedl.“

Dělám si legraci. Jejího manžela mám rád, což o něčem svědčí, protože by mě nikdy nenapadlo, že najde někoho, kdo si ji zaslouží. Cole takovej je. Ale taky je to bývalej voják a je trochu děsivej. Nerad bych ho nakrknul.

Moje sestra se jen hihňá. Pořád je do něj blázen a já jí to z celýho srdce přeju. „Bez obav. To přežije. A můžu ti ho poslat, kdybys potřeboval bodyguarda.“

„Nikdy by neopustil svoje holky.“

Teď už se nesměje. Místo toho tiše zabručí. „Víš, že ti pomůžu, když to budeš potřebovat, že jo? Vím, že ostatní to nechápou, ale já jo. Vždycky tu pro tebe budu.“

A přesně taková je moje mladší sestřička. Chápe mě. Sama je tak trochu samorost. Neodsuzuje moji kariéru jako zbytek rodiny. Ale teď má svůj vlastní život. Nepotřebuju, aby se o mě starala, protože se musí starat o vlastní děcka.

„Jsem v pohodě, Vi. Přijeď co nejdřív na návštěvu i s celou famílií, jo? Nebo se k tobě na konci sezóny nasáčkuju. Budu s tebou závodit na prvotřídních dostihových koních a nakopu ti prdel.“ Snažím se vtipkovat, ale nejsem si jistý, jestli mi to sežere.

„Jo,“ přitaká. Úplně vidím před očima, že si kouše spodní ret, jak se chystá něco říct, ale pak se zarazí. „Ale to jen proto, že tě nechám vyhrát, protože tě budu litovat.“

„Hele, výhra je výhra,“ zasměju se a snažím se znít vesele.

A ona odpoví jen: „Mám tě ráda, Rhette. Opatruj se. A hlavně buď pořád sám sebou. Seš dobrej chlap, když si nehraješ na někoho jinýho.“

Vždycky mi to připomíná. Buď Rhett Eaton, kluk z malýho města. Ne Rhett Eaton, arogantní jezdec rodea.

Obvykle nad tím obracím oči v sloup, i když vím, že má pravdu. Jedno je moje skutečný já, to druhý jen fasáda.

Problém je v tom, že moje skutečný já zná málokdo.

„Taky tě mám rád, ségra,“ odpovím a zavěsím. Pak se ztratím v myšlenkách, zatímco mířím po hlavní do centra.

Když zastavím před Hamilton Elite a nečekaně zaberu parkovací místo hned na ulici, dojde mi, že jsem byl tak zamyšlenej, až si skoro nevybavuju, jak jsem se sem dostal. Bouchnu hlavou o opěrku. Pak znovu. A zhluboka se nadechnu. Těžko říct, jak velkej průser mám, ale podle toho, jak se do mě pustila ta ženská v letadle, bych tipoval, že docela dost.

Znám lidi, kteří tu žijou. Jsou pracovití. A hrdí. A mají mindráky, protože si myslí, že lidi z vyšších společenských vrstev nechápou, co všechno jejich práce obnáší.

A možná mají pravdu. Možná průměrný Kanaďan fakt nechápe, jak tvrdě farmáři a zemědělci dřou. Kolik práce a úsilí stojí za tím, že najde oblíbené potraviny v regálech supermarketů.

Ale já? Já to vím moc dobře.

Prostě jen nesnáším mlíko, to je všechno. Celá ta věc je tak absurdní, až je směšná.

Vejdu do honosné budovy. Všechno se tu blyští. Podlaha. Okna. Dveře výtahu z nerezové oceli. Mám chuť je celý opatlat rukama, jen abych ten všudypřítomnej lesk něčím narušil.

Ochranka mi pokývne na pozdrav a já vlezu do výtahu společně s hloučkem dobře oblečených lidí. Semknu rty, když na mě jedna žena vrhne pohled, který jen stěží skrývá opovržení.

Mám na sobě obnošený kovbojský boty a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby mi na podrážce zůstal kus kravince. Pak potrhaný džíny a hnědou koženou bundu s podšívkou z ovčí kožešiny. A vlasy mám dlouhý, protože mi to tak vyhovuje.

Působím divoce a vzpurně. A přesně takový jsem.

Týhle slušňácký paničce to ale nevoní. Vlastně se jí ve tváři jasně zračí odpor.

Tak na ni mrknu a pozdravím: „Dobrej, paninko.“ Lidi z provincie Alberta ve skutečnosti nemají ten typickej kovbojskej přízvuk, ale když většinu života strávíte na rodeu s chlapama, co ho mají, dokážete ho napodobit. Škoda že na hlavě nemám kovbojskej klobouk, aby byl dojem úplnej.

Žena obrátí oči v sloup a pak prstem stiskne tlačítko zavírání dveří. Když se příště otevřou, vyjde ven, aniž by se ohlédla.

Ještě se tomu pochechtávám, když dorazím do patra, ve kterým sídlí společnost Hamilton Elite, a podle toho, jak se recepční rozsvítí oči, když mě uvidí, odhaduju, že očividně nesdílí stejnej názor jako ta ženská ve výtahu.

Upřímně řečeno, většina žen mě má ráda. Rodeový fanynky, městský holky, holky z venkova. Vždycky jsem zastával rovnostářský přístup a ženskou společnost si užívám. Míň už si ale potrpím na vztahy.

Tak trochu divoch, tak mě nedávno nazvala jedna žena poté, co jsme strávili celý den zalezlí v hotelovém pokoji a oslavovali moji výhru způsobem, kterej byl v danou chvíli rozhodně příjemnej, ale přesto jsem se potom cítil podivně prázdnej a nespokojenej.

„Rhette!“ Kipův hlas se rozlehne halou dřív, než stihnu hodit řeč s recepční.

Zatracenej kazišuk.

„Díky, žes sem přišel.“ Přijde ke mně, natáhne ruku a stiskne mi dlaň tak silně, až to skoro bolí. Tenhle stisk ruky je jeho způsob, jak si na mně vybít trochu frustrace z toho, do jaký šlamastyky jsem se dostal. Falešný, uštěpačný úsměv na jeho tváři to jen potvrzuje. Majitel týhle agentury rozhodně nemá ve zvyku vítat klienty na recepci, což znamená, že mám fakticky průser.

„V pohodě, Kipe. Platím ti balík za to, abys mě mohl komandovat, ne?“

Oba se zasmějeme, ale taky dobře víme, že jsem mu připomněl, že to já platím jeho. Ne naopak.

Poplácá mě po zádech, až mi o sebe cvaknou zuby. Je to velkej chlap. „Pojď. Popovídáme si v zasedačce. Gratuluju k víkendovýmu vítězství. Letos se ti docela daří.“

V mým věku je zázrak vyhrát tolikrát, kolikrát se mi to letos povedlo. Měl bych být na sklonku své kariéry, ale momentálně zářím jasně jako kometa. A trojnásobný mistr světa zní rozhodně líp než dvojnásobný mistr světa, že jo. A tři zlatý westernový přezky by vypadaly na mojí poličce s trofejemi určitě líp než dvě.

„Když se daří, tak se daří,“ ušklíbnu se na něj, když mě vede do zasedačky, kde se nachází dlouhý stůl obklopený černými kancelářskými židlemi. Na jedný z nich sedí nějakej týpek. Hnědý, krátce střižený vlasy. Hnědý oči. Šedej oblek. Znuděnej výraz. Upravený nehty. Hladký ruce. Typickej městskej hejsek.

Vedle něj stojí žena, která je všechno, jen ne typická. Tmavě hnědý vlasy se jí ve svitu slunečních paprsků lesknou skoro do mahagonova a má je na temeni stočený do pevnýho uzlu. Brýle s černými obroučkami působí na jejím drobném, panenkovském obličejíku až příliš tvrdě, ale její plné rty přetřené sytou, teple růžovou rtěnkou, ten dojem trochu zmírňují.

Slonovinová halenka, kterou má na sobě, se zapíná na knoflíky a krajkový límeček jí těsně přiléhá ke krku. Její rty jsou trochu rozpačitě zkroucené, ale ruce má bojovně zkřížené na prsou a jiskřivé čokoládově hnědé oči nic neprozrazují, zatímco si mě měří přes obroučky brýlí.

Vím, že nemám soudit knihu podle obalu. Ale při pohledu na ni mi hlavou prolétne slovo upjatá.

„Posaď se, Rhette.“ Kip si odsune židli přímo naproti té ženě, elegantně se posadí vedle mě a pak si opře bradu o sepnuté prsty.

Sednu si, odsunu se od stolu a hodím si nohu přes koleno. „Fajn, tak mě sprdni, ať můžu mazat domů, Kipe. Jsem utahanej.“

Můj agent se zamračí a pozorně si mě prohlíží. „Nepotřebuju tě sprdnout. Oficiálně jsi přišel o sponzorství Královské mlékárny, to samo o sobě stačí.“

Trhnu sebou a na krku mi vyskáčou rudý fleky. Stejně jako když jsem jako děcko ztropil nějakou vylomeninu. Třeba když jsem porušil večerku. Nebo skočil do vody z mostu s mnohem staršími kluky, i když jsem to měl zakázaný. Nebo jsem se vkradl na farmu Jansenových. Věčně jsem vězel až po krk v průšvihu, ale vždycky to byly jen bezvýznamný klukoviny. Jenže tohle je jiný. Tohle není žádná dětská lumpárna. Tohle je moje živobytí. „To si děláš prdel.“

„O tomhle bych nežertoval, Rhette.“ Stiskne rty a pokrčí rameny. Jeho pohled mi říká, že není naštvanej, ale zklamanej. A to je mnohem horší, protože z duše nesnáším, když někoho zklamu. Pokud jsou lidi naštvaní, tak to znamená, že jim na vás záleží. Chtějí pro vás něco lepšího. Vědí, že dokážete být lepší verzí sebe samýho. Ale když jsou zklamaní, tak skoro jako by čekali, že to zvoráte.

Proto jsem vždycky tvrdil, že je mi putna, co si o mně kdo myslí. Pak lidi nemají moc, aby ve mně vyvolávali pocity méněcennosti – i když je jasný, že to zas tak moc nefunguje.

Poposednu si na židli a podívám se na zbývající dva lidi v místnosti. Ten týpek má dost rozumu, aby radši předstíral, že študuje nějaký lejstra rozložený na stole.

Žena se mi ale dívá přímo do očí. Tváří se pořád dokonale nečitelně. Ale já nějak vycítím, že mě v duchu soudí.

Prsty si přejedu přes pusu a odkašlu si. „Dokážeme získat jejich sponzorství zpátky?“

Kip se s hlubokým povzdechem opře a prsty poklepe na opěrky židle, na které sedí. „Nejsem si jistej, že to půjde. Vlastně se spíš myslím, že bychom se měli soustředit na nápravu škod a doufat, že ostatní sponzoři se nebudou řídit jejich příkladem. Jako třeba Wrangler. Nebo Ariat. To jsou všechno společnosti, který znají svoji klientelu. A zrovna jejich klienty jsi nakrknul. Nehledě na to, že dát pěstí novinářovi přímo před kamerou je noční můra každýho píáristy.“

Zakloním hlavu, podívám se do stropu a hlasitě polknu. „Kdo by řekl, že nesnášet blbý mlíko je zločin? A ten chlap si zasloužil, abych mu trochu poupravil ciferník.“

Žena naproti mně si odfrkne a já se na ni podívám. Pořád neuhýbá pohledem. Na co tak zírá, krucinál?

Jen se ušklíbne. Jako kdyby jí přišlo legrační, že jsem přišel o sponzorství v hodnotě několika milionů dolarů. Jsem k smrti unavenej. Všechno mě bolí. Trpělivost mi pomalu dochází. Ale jsem gentleman, tak si jen jazykem přejedu po zubech a obrátím se zpátky ke Kipovi.

„Kdyby to nenatočili, tak by se nic nestalo. Ale Bůh tě chraň, abys o tom takhle mluvil na veřejnosti, jasný? Dřel jsem jako mezek, aby na tebe ten zmetek nepodal žalobu.“

Obrátím oči v sloup. Jsem si jistý, že dřel jsem jako mezek ve skutečnosti znamená utratil jsem balík z tvejch těžce vydělanejch peněz, abych toho dotěrnýho reportéra přiměl držet hubu. „Proč byla ta kamera vůbec zapnutá? To to na mě narafičili?“

Kip si ztěžka povzdechne a zavrtí hlavou. „Na tom přece nezáleží, ne? Čertík už je venku z krabičky.“

„Do prdele,“ zasténám a na chvilku zavřu oči, zatímco zakroutím rameny a ověřím si, jak moc mě bolí to pravý. Při poslední jízdě jsem blbě seskočil a dopadl. Začátečnická chyba.

„Takže jsme vymysleli plán.“

Podívám se na Kipa přimhouřenýma očima. „Už teď se mi to nelíbí.“

Zasměje se. A usmívá se dál, protože moc dobře ví, že mě má v hrsti. Oba moc dobře víme, že dny mojí kariéry jsou sečteny. Já jsem navíc udělal chybu, když jsem se mu svěřil, že moje rodina potřebuje víc peněz, aby si mohla udržet ranč. Vezmu si z toho, co vydělám, tolik, abych mohl pohodlně žít někde na našich pozemcích, a pak budu se starším bráchou Cadem pracovat na tom, abych udržel ranč U Studny přání v chodu.

Pro rodinu uděláte cokoliv. Ať to stojí, co to stojí.

„To je v pohodě. Oba stejně víme, že to uděláš.“

Propichuju ho pohledem. Sráč jeden.

Ukáže rukou přes konferenční stůl. „Tohle je Summer. Je v týmu nová. Už pár let je tu na stáži. A taky bude tvým novým stínem.“

Zamračím se a nakrčím nos. Tohle začíná pěkně smrdět. „Vysvětli mi to.“

„Následující dva měsíce, až do konce mistrovství světa v Las Vegas, bude pracovat jako tvoje asistentka. Bude tvojí spojkou s médii. Někdo, kdo ví, co tvoji fanoušci chtějí. Pomůže ti vylepšit image. Vy dva to spolu pěkně proberete a vymyslíte neprůstřelnej plán. A Summer ho pak zkonzultuje se mnou a já tě pak nejspíš neuškrtím za to, že seš takovej zatracenej idiot. Jsem si jistej, že ti bude ochotná pomoct i s nějakou administrativou, kdybys potřeboval. Ale v první řadě tě bude hlídat, abys zase neudělal nějakej průser.“

Podívám se na ženu a ona přikývne. Nezdá se, že by ji ten návrh nějak vyvedl z míry.

„Teď si ze mě ale vážně děláš prdel. Protože není možný, abys chlapovi v mým věku přidělil chůvu. To je prostě urážka, Kipe.“

Chci, aby vyprskl smíchy a řekl, že si jen dělal srandu.

Ale on se nezasměje. Jen se na mě upřeně dívá, stejně tak ta ženská, a poskytuje mi čas, abych se smířil s tím, o čem on už beztak rozhodl za mě.

„To se mi snad zdá.“ Nevěřícně se zasměju, napřímím se a rozhlédnu se po zasedačce, abych našel nějakej důkaz toho, že se vážně jedná o promyšlenej a povedenej fórek. Něco, co by na mě narafičili moji bráchové.

Ale jedinou reakcí je ohlušující ticho.

Tohle není žádná zkouška ani srandička. Tohle je podělaná noční můra.

„Ne, díky. Vezmu si jeho,“ ukážu na toho týpka. Na toho, co se mi ani nedokáže podívat do očí. Ten bude perfektní, protože se budu moct tvářit, že neexistuje. Ne jako ta upjatá ženská, která na mě zírá, jako bych byl nějakej venkovskej balík.

Kip znovu sepne ruce a zkříží nohy.

„Nepřichází v úvahu.“

„Nepřichází v úvahu?“ zeptám se ho nevěřícně. „Hele, to já tě platím. Ne naopak.“

„Tak si klidně najdi někoho jinýho, kdo tenhle kolosální průser vyřeší líp než já. V sázce je budoucnost celýho vašeho rodinnýho ranče.“

Na tvářích mi naskákají rudé skvrny, které nejspíš nezamaskuje ani moje strniště. A pro jednou zůstanu oněměle zírat. Nemám slov. Čelist se mi napíná, jak zatínám zuby.

Mlíko. Dostalo mě podělaný mlíko.

Z druhé strany stolu ke mně připluje kus obyčejného bílého papíru. Nalakované nehty na něj dvakrát poklepou. Rázně. „Napište sem svou adresu, prosím.“

„Moji adresu?“ podívám se na tu ženskou.

„Ano, místo, kde žijete.“ Přísahám, že ve tváři jí cukne sval. Je to pěkně protivný.

Otočím se na Kipa. „Proč bych měl týhle holce dávat svoji adresu?“

Usměje se a natáhne ruku, aby mě poplácal po rameni. „Nejsi Petr Pan, Rhette. O svůj stín nepřijdeš. Aspoň na následující dva měsíce.“ Nedokážu jasně myslet. Tohle přece nemůže myslet vážně. „Kam se hneš ty, půjde i ona.“

Kip se na mě zlomyslně usměje, ale není to ten samý úsměv, jako když jsem vešel dovnitř. Tohle je varování. „A Eatone, tahle holka je moje dcera. Moje princezna. Takže si dávej pozor na to, jak se k ní chováš, drž od ní ty svoje pracky dál a nedostaň se do žádnýho dalšího průseru, je to jasný?“

Tahle protivná princezna že má se mnou žít na ranči? Bože, stůj při mně. Tohle je mnohem horší, než jsem si myslel.

Od chvíle, co se to video dostalo ven, to jde s mým životem pěkně z kopce. A nezlepší se to, ani když z těch nablýskaných kanclů vylítnu ven, protože jsem za to parádní místo na ulici schytal pokutu.

3

Summer

Summer: Jsem na cestě na ranč.

Táta: Buď opatrná. A nedovol tomu blbounovi, aby se ti dostal do kalhot.

Summer: Já dávám přednost spíš sukním.

Táta: -_-

p

„Počkej, jak dlouho budeš pryč?“

„Já ale nebudu pryč, Wils. Budu jen asi hodinu za městem. Je to zhruba stejně daleko, jako to máš ty z domova do svých stájí.“

„Takový věci mi musíš dát vědět předem. S kým budu chodit na opilecký brunche? Co když si najdu novou nejlepší kámošku, zatímco budeš pryč?“

Zasměju se. Moje nejlepší kamarádka je trochu dramatická. Je to součást jejího osobního kouzla. „Tak to jsi mě asi nikdy neměla doopravdy ráda,“ prohodím tesklivě.

„To je příšerná zpráva. Aspoň pro mě. Ty nejspíš skáčeš metr do vzduchu a máš mokrý kalhotky. Vzpomínáš si na tu fotku, kterou jsi –“

„Willo, prosím tě. To už je dávno. Teď jsem dospělá. Jsem profesionálka. Sexy sportovci jsou můj každodenní chleba. Nedělej z toho vědu.“

Zasténá. „Proč musíš být tak zatraceně zodpovědná? A dospělá? Připadám si vedle tebe jako děcko.“

„Nejsi děcko. Možná spíš puberťačka?“ Rozhlížím se kolem a snažím se najít správnou odbočku, protože polňačky nejsou zrovna nejlíp značené. Najednou před sebou uvidím ceduli se značením správné cesty a jen tak tak odbočím, až od pneumatik odlétne sprška štěrku.

„Myslím, že s tím dokážu žít. Dospělost je hrozná. To není nic pro mě, víš?“

Zasměju se. Willa je dospělá ažaž. Jen se ráda baví. Je s ní sranda. Naše přátelství mi svědčí. „V baru to vedeš pořádně pevnou rukou. Myslím, že jsi dospělejší, než si myslíš.“

„To odvoláš!“ zasměje se a dodá: „A užij si s tím sexy kovbojem. No ták.“

Willa je vždycky ta, kdo mě povzbuzuje, abych se odvázala, kdo mě postaví na nohy, když jsem na dně, kdo mě obejme, jako třeba když jsem si mohla oči vybrečet kvůli Robovi.

Ale někdy se taky plete.

„Chceš, abych si zničila začínající kariéru tím, že se vyspím se svojí platonickou láskou z puberty, která mě podle všeho nemůže vystát? Tak to pěkně děkuju. Rozhodně se nad tím zamyslím.“

„O nic jiného tě nežádám, jo?“ Zasmějeme se, jako to už děláváme patnáct let.

Nemám moc kamarádů. Ale dávám přednost jedné Wille před bandou lidí, kteří mi nerozumí.

Po straně zahlédnu příjezdovou cestu a zpomalím, abych si mohla přečíst číslo na plotě. „Už musím končit. Ozvu se později.“

„To bych ti radila. Mám tě ráda.“

„Já tebe taky,“ prohodím nepřítomně a pak vydechnu úlevou, že číslo odpovídá údajům, které mi Rhett napsal. Vypnu bluetooth a odbočím, připravená čelit čemukoliv, do čeho mě táta zatáhl.

Ploty z neotesaných kůlů, které ohraničují pozemek, mě vedou až k hlavní bráně, která se zvedá vysoko do vzduchu nad příjezdovou cestou. Překlad na vrcholu brány zdobí kovový symbol studny a odkazuje tak na název ranče. A pod ním na dvou řetězech visí dřevěná deska s vyrytým nápisem: ranč U Studny přání.

Pozemky rozkládající se okolo Chestnut Springs jsou vážně nádherné. Připadám si, jako kdybych se najednou ocitla uprostřed natáčení seriálu Yellowstone. A upřímně, jsem z toho nadšená. Sbohem, hnusnej kancle, ať žije nekonečná prérie.

Díval se na mě Rhett Eaton jako na mršinu?

Ano.

Ale těším se, že se dostanu z kanclu a budu dělat něco jiného?

Rozhodně ano.

Takže tohle si zatraceně užiju. Popadnu býka za rohy, jak se tak říká. Zasměju se vlastnímu vtipu, natáhnu se dopředu a ztlumím hlasitost alba od The Sadies, které jsem poslouchala, než mi zavolala Willa.

Rozhlédnu se kolem a zpomalím. Štěrk křupe a odletuje od pneumatik mého SUV a já nevím, kam se dívat dřív. Přísahám, že každý pohled je lepší než ten předchozí. Březen v jižní Albertě má něco do sebe. Může být zima a sníh, ale pak se přižene chinook, vítr teplý jako fén, který vám najednou příjemně ovívá obličej. Tráva ještě není zelená, jsou to jen nekonečné lány hnědozelené barvy. Ale vy víte, že se pod nimi skrývá zeleň připravená každým okamžikem vyrašit. Jenom ještě ne teď.

Mírně zvlněná pole, která na západě splývají s šedými vrcholky, zatím působí jednotvárně. Tvoří podhůří rozeklaných Skalistých hor s bílými sněhovými vrcholky dosahujícími snad do nebe.

Celá léta jsem se na ně dívala ze třicátého patra v tátových kancelářích a přála si být venku. Představovala jsem si, jak trávím léto objevováním hor a rustikálních vísek a městeček, které leží mezi nimi, ale místo toho jsem byla uvězněná v nablýskané kanceláři. Nebo, když zabrousím ještě dál do minulosti, uvězněná ve světle zeleném pokoji, aniž bych měla dost energie byť jen na to zvednout se z postele.

Je tenhle pracovní úkol tak směšný, že jsem měla na té schůzce problém udržet vážnou tvář?

Rozhodně.

Ale hodlám z toho vytěžit maximum. Když už nic jiného, budu se dívat na hory a cítit vítr ve tváři, a ne pach spálené kávy a těch okoralých croissantů, které mi Martha každé ráno přináší k snídani. A nebudu ani v pokoji, který páchne dezinfekcí a antibakteriálním pracím práškem. Takovým tím, který nemá mít žádnou vůni, ale když ho cítíte každičký den, tak vám dojde, že to není pravda.

Přede mnou se táhne dlouhá příjezdová cesta, dokud nezmizí v hustém hájku zatím bezlistých topolů. Mezi jejich větvemi prosvítá obrys rozlehlého stavení.

Jak se k němu blížím, tak si ten impozantní dům pozorně prohlížím. Má půdorys půlměsíce a jeho základy tvoří tlusté kmeny. Stojí mezi stromy a záhadným způsobem zapadá do kopcovité krajiny. Je rozlehlý, s velkými okny. Spodní opěrnou zeď pokrývá kamenný obklad přecházející do jakéhosi vinylového obložení ve světle šalvějové barvě, které dokonale kontrastuje s teplým mořeným dřevem a cedrovou šindelovou střechou.

Domy, v nichž jsem vyrůstala, s okolní krajinou doslova válčily svými ostrými hranami a nepřirozenými tóny barev. Tenhle dům – i když je velký – vypadá, jako by tu stál odjakživa. Jako by byl součástí krajiny, tak dokonale s ní splývá.

Vypadá, že sem patří.

Na rozdíl ode mě.

Když vystupuju z auta, prohlédnu si, co mám na sobě. Černá úpletová sukně, hedvábná kostkovaná košile a pěkné šněrovací mokasíny na podpatku se do venkovského prostředí vůbec nehodí.

I když jinak je tenhle outfit úžasný.

Už jsem si tak zvykla, že si každý den nadšeně vybírám kousky oblečení tak, abych se v nich cítila dobře a sebevědomě, až mě vůbec nenapadlo, jak směšně bych na ranči mohla vypadat, kdybych byla oblečená tak… no, jak jsem oblečená.

Ale vlastně ani nevím, co tu mám přesně dělat. Když Rhett čmáral na kus papíru svou adresu, tlačil přitom na pero tak silně, až udělal rýhy i na stránkách pod ním.

A pak beze slova odešel.

Tátovi se na rtech objevil úsměv, když jsme všichni seděli a zírali na mizející široká ramena a dlouhé vlasy Rhetta Eatona. A já mu nezírala na zadek.

Jsem přece profesionálka.

„To nám to hezky začíná,“ zažertoval táta, jakmile byl Rhett z doslechu.

To byly veškeré moje instrukce. Adresa na kusu papíru. Tohle a: „Vyřeš to, Summer. Věřím ti.“

A ještě: „Nenech toho blbce, aby tě dostal k sobě do postele.“

„A co ke mně do postele?“ zazubila jsem se.

„Ty mě chceš zabít, holka,“ zaúpěl, když vypochodoval ze zasedačky, a tvářil se přitom jako kočka Šklíba.

A to bylo všechno. Věří, že hravě zvládnu, když mě doslova vrhne do života mé pubertální lásky. I když on si nejspíš nepamatuje, že jsem byla do Rhetta Eatona bláznivě zamilovaná.

Vím, že je to zkouška. Zkouška ohněm. Pokud tenhle úkol zvládnu na jedničku, udělám dojem nejen na tátu, ale také na ostatní zaměstnance ve firmě. Dokážu jim, že si tu práci zasloužím. Já i táta moc dobře víme, že musím na svoje kolegy zapůsobit, jestli mám v plánu pracovat v Hamilton Elite. Jinak to bude vypadat, že jsem tu práci dostala jen kvůli tomu, že jsem dcera majitele. Pokud je mám přesvědčit o tom, že na to mám, tak musím všechno dělat na sto jedna procent.

Není to lehký úkol, ale v mém životě nikdy nic nebylo snadné. Proto to ve mně asi nevzbuzuje takové obavy, jak by nejspíš mělo.

„Vy jste ta chůva?“

Otočím se směrem k verandě rozlehlého domu, odkud se ten hluboký chraplavý hlas ozval. Starší stříbrovlasý muž se opírá o mohutný kamenný sloup, ruce založené na hrudi a na tváři zářivý úsměv. Na hlavě má obnošený černý kovbojský klobouk, který smekne na pozdrav, zatímco se očividně snaží se nahlas nesmát.

„Už je to dávno, co jsem tady na ranči vítal chůvu, která bude hlídat jednoho z mých kluků.“

Zasměju se, vydechnu úlevou a uvolním napjatá ramena. Cítím se v jeho přítomnosti dobře. Rhett se na mě možná díval jako na otravný hmyz, ale tenhle chlápek je jednoduše okouzlující.

Zakřením se na něj a založím si ruce v bok. „Už je to dávno, co jsem někoho hlídala.“

„Řekl bych, že byste měla míň práce i s tím nejhorším spratkem,“ poznamená a přijde ke mně.

Tipnu si, kdo to asi je. „Předpokládám, že když mu budu vyhrožovat tím, že to povím jeho tátovi, tak to nezabere, co?“

Muž se usměje a kolem očí se mu udělají vějířky vrásek, zatímco mi podává ruku. „Tomu pekelníkovi je srdečně jedno, když mu vynadám.“ Spiklenecky na mě mrkne a já mu pevně stisknu ruku. „Jsem Harvey Eaton, Rhettův otec. Těší mě, že vás poznávám. Vítejte na ranči U Studny přání.“

„Summer Hamiltonová. Ráda vás poznávám. Nebyla jsem si jistá, co mám čekat, když jsem dorazila. Mám dojem, že jsme včera s Rhettem nevykročili tou správnou nohou,“ přiznám.

Když stisknu tlačítko pro otevření kufru, Harvey mě odmávne stranou a protáhne se kolem mě, aby z něj vytáhl moje zavazadla.

„Nechal jsem pro vás připravit pokoj tady v hlavní budově. Rhett nejspíš bude trucovat jako malé děcko, kterému někdo vzal oblíbenou hračku. A až to zjistí jeho bráchové, tak bych řekl, že bude přímo zuřit, protože si ho budou nemilosrdně dobírat.“

Ušklíbnu se. „Mám se na co těšit.“

Harvey si odfrkne a naznačí, ať ho následuju k domu. „Nebojte se, slečno Hamiltonová. Jsou to hodní hoši. Trochu drsní, ale přesto hodní.“ Podívá se na mě přes rameno a pobaveně se usměje. „Navíc mi něco říká, že budete s touhle partou dobře vycházet.“

Stisknu rty. Jelikož jsem prožila celý život vedle Kipa Hamiltona jako svého otce i šéfa, tak bych řekla, že s dvojicí kovbojů si hravě poradím – ale radši mlčím. Nechci to zakřiknout. Místo toho řeknu: „Prosím, říkejte mi Summer.“

Podrží mi vchodové dveře a zeširoka se rozmáchne jednou rukou. „Pojď dál, Summer. Ubytujeme tě a nakrmíme, než se budeš muset postavit tomu našemu pekelníkovi.“

Upřímně, myslím na chudáka Bambiho.

Tu myšlenku potlačím a řeknu si, ať se pochlapím. Pochlapím? Bože. Co to se mnou zatraceně je?